Agatha Christie Gyilkosság a paplakban
 ALBATROSZ KÖNYVEK BUDAPEST
 A mű eredeti címe
 THE MURDER AT THE VICARAGE
 Fordította BORBÁS MÁRIA
 © Dodd Mead & Company Inc. 1930 Hungarian translation Borbás Mária, 1978 Első fejezet
 	Nem nagyon tudom, hol is kezdjem ezt a történetet. Talán legjobb lesz egy bizonyos szerdai napon, amikor is ebédnél ültünk a paplakban. A beszélgetés ugyan általában nem érintette a jelen elbeszélés tárgyát, de akadt benne egy-két jellemző fordulat, amely némi hatással volt a későbbiekre.
 	Éppen felszeltem a főtt marhahúst (meg kell jegyeznem: ugyancsak nehezen sikerült megbirkóznom vele), és amikor leültem, hivatásomhoz igen kevéssé illő módon megjegyeztem, hogy ha valaki netán meggyilkolná Protheroe ezredest, ugyancsak nagy szolgálatot tenne az emberiségnek.
 	Ifjú unokaöcsém, Dennis, nyomban felkiáltott:
 – Ezt majd a fejedre olvassák, ha az öregurat egyszer vérbe fagyva találják! Mary is ellened tanúskodik, igaz, Mary? És még azt is hozzáteszi, hogy különlegesen vérszomjas módon hadonásztál a hússzeletelő késsel!
 Mary, aki a paplakban betöltött mindenesi munkakörét ugródeszkának tekinti jobb állás és magasabb fizetés felé, csupán ennyit mondott, hangosan és tárgyilagosan:
 – Főzelék – és Dennis orra alá lökött egy csorba szélű porcelán tálat.
 – Nagyon utálatos volt az ezredes? – érdeklődött részvevő hangon a feleségem.
 Nem feleltem azonnal, mert Mary, miután nagy zajjal lecsapta a főzeléket az asztalra, egy tál felettébb lucskos és kevéssé bizalomgerjesztő burgonyaszirmot tartott – ezúttal az én orrom elé.
 – Köszönöm, nem kérek – mondtam, mire Mary ezt a tálat is lecsapta a másik mellé, és kivonult.
 – Borzasztó kár, hogy egyáltalán nem értek a háztartáshoz – mondta a feleségem. Őszinte megbánás érződött a hangjában.
 Ebben tökéletesen egyetértettem vele. Feleségem keresztneve Griselda – igazi lelkészfeleségnek való név. Hanem – mi tagadás – névadójához, a mondabeli jámbor és türelmes Griseldához egy cseppet sem hasonlít. Nyoma sincs benne a jámborságnak.
 Régtől az a véleményem, hogy lelkészember jobb, ha sose nősül. Mai napig is rejtély, miért vetettem latba minden rábeszélőképességemet annak idején, hogy Griseldát huszonnégy órai ismeretség után rávegyem: legyen a feleségem. A házasság, ezt a mai napig is szilárdan vallom, komoly dolog, hosszú megfontolás eredményeképpen szabad csak belebocsátkoznunk, és igen fontos és el nem hanyagolható körülmény a felek ízlésének és hajlamainak egyezése.
 Griselda kis híján húsz esztendővel fiatalabb nálam. Kétségbeejtően csinos, és tökéletesen képtelen rá, hogy bármit is komolyan vegyen. Nem ért semmihez, és nagy megpróbáltatás egy fedél alatt élni vele. Szerinte az egyházközség az ő szórakoztatására kitalált móka. Minden igyekezetemmel megkíséreltem zsenge lelkét és szellemét formálgatni – kudarcot vallottam. Szilárdabb meggyőződésem, mint valaha, hogy a papi nőtlenség eszményi állapot. Erre gyakorta célozgatok is Griselda előtt, de ő csak kacag.
 – Kedvesem – mondtam –, ha csak egy kevéske gondot fordítanál egyre-másra.
 – Szoktam – mondta Griselda. – De hidd el, amire gondot fordítok, az csak még rosszabbul megy. Nem születtem háziasszonynak. Szerintem legjobb, ha mindent Maryre hagyok, és beletörődöm abba, hogy a háztartás a feje tetején áll és az étel ehetetlen.
 – No, és a férjedre nem gondolsz, kedvesem? – kérdeztem szemrehányóan, majd követvén a Sátán példáját, aki néha szentírást idéz, hozzátettem: „Gondját viseli az ő háza tájának...”
 – Gondold csak meg, mennyire szerencsés vagy, hogy oroszlánok nem szaggatnak darabokra – vágott közbe sietősen Griselda. – Vagy hogy nem égetnek meg máglyán. A rossz koszt meg a bútorokon az ujjnyi por meg a döglött legyek miatt igazán nem érdemes izgatnod magad. Mesélj inkább Protheroe ezredesről. Meg kell hagyni, annyi előnyük legalább volt az őskeresztényeknek, hogy nem kellett presbiterekkel bajlódniuk.
 – Felfuvalkodott vén hólyag – mondta Dennis. – Nem csodálom, hogy az első felesége megszökött.
 – Ennél okosabbat nem is tehetett volna – bólintott hitvesem.
 – Griselda! – szóltam szigorúan. – Micsoda beszéd ez?!
 – Édesem – turbékolt a feleségem. – Mesélj már az ezredesről! Mi volt a baj? Talán Mr. Hawes hányta magára megint a keresztet?
 Hawes az új káplánom. Három hete van nálunk. Pápista szimpátiákat táplál – pénteken például böjtöl. Protheroe ezredes pedig szigorú anglikán meggyőződésű férfiú.
 – Nem, most nem erről volt szó. Habár futólag éppenséggel ezt is megemlítette. Nem, az egész bajnak Mrs. Price Ridley nyomorult egyfontos bankjegye volt a kútforrása.
 Mrs. Price Ridley gyülekezetem oszlopa. Fia halálának évfordulóján gyászistentiszteletet tartottam, és Mrs. Price Ridley egy egyfontost tett a gyűjtőperselybe. Amikor utóbb megszámláltuk az összegyűjtött pénzt, és kifüggesztettük az eredményt, Mrs. Price Ridley nagy megdöbbenésére a megemlített legmagasabb címlet tízshillinges volt.
 Mrs. Price Ridley nem késlekedett panaszával megkeresni, amire én természetesen azt válaszoltam, hogy nyilván ő tévedett.
 – Nem vagyunk már fiatalok, ugye ... – mondtam. Megpróbáltam tapintatosan fogalmazni. – Hiába, az idő repül, és az elszállt esztendők mindannyiunkon nyomot hagynak.
 Vigasztalónak szánt szavaim sajátos módon csak még jobban felingerelték. Neki ez az egész dolog nem tetszik, közölte, és felettébb csodálkozik, hogy magam nem észlelek az egészben semmi furcsát. Majd dühösen távozott, és nyilván egyenesen Protheroe ezredeshez vitte sérelmeit. Protheroe roppantul élvezi, ha bármit bármikor felfújhat. Legott felfújta ezt is. Sajnos, történetesen épp szerda volt. Márpedig szerda délelőtt tartok hittanórát, és ilyenkor a nebulók mindig kihoznak a sodromból, úgyhogy a nap hátralévő részében kivétel nélkül mindig ideges gyomorpanaszokkal küszködöm.
 – Gondolom, az ezredesnek is kell egy kis szórakozás – vélte a feleségem, mint aki pártatlanul óhajtja szemlélni az esetet. – Ne feledd, körülötte nem sertepertélnek bájos asszonykák, hogy drága tiszteletes úr, így, aranyos tiszteletes úr, amúgy, nem hímeznek neki rút papucsokat, és nem kap karácsonyra fél tucat kötött hálósipkát. A felesége is, a lánya is torkig vannak vele. Biztosan örül szegény, ha máshol élheti ki a fontossági érzetét.
 – Azért még nem kell mindenkit vérig sérteni – mondtam kissé hevesebben a szokásosnál. – Véleményem szerint az ezredes nincs tisztában a kijelentései horderejével. Ellenőrizni akarja az egyházközség egész könyvelését, évekre visszamenőleg – netáni hiányok kiderítésére, mondja ő. Még hogy hiány! Azt hiszi talán, hogy elsikkasztom a hívek adományait?!
 – Téged senki sem gyanúsít, drágám – mondta Griselda. – Te gyanún felül állsz, hisz mindenki tudja, milyen önzetlen vagy, és mennyire felülemelkedsz a világi dolgokon. Persze, én nem bánnám, ha néha mondjuk sikkasztanál egy keveset – például a távol-keleti missziótársaság tagdíjait... ki nem állhatom a hittérítőket!
 Rendes körülmények között megfeddtem volna ezért a könnyelmű megjegyzéséért, Mary azonban belépett, és hozta a következő fogást: a félig nyers rizsfelfújtat. Holmi tiltakozásfélét sóhajtottam, Griselda azonban határozottan kijelentette, hogy Japánban nemzeti eledel a félig nyers rizs, és ennek tulajdonítható a japánok köztudottan kiváló agyműködése.
 – Ha egész héten félig nyers rizst fogyasztanál – tette hozzá –, pompás prédikációkat tartanál vasárnap.
 – Isten őrizz! – borzongtam meg.
 – Protheroe holnap este átjön, és együtt átnézzük a könyvelést – folytattam aztán. – Ma még be kell fejeznem a legényegyletben elmondandó beszédemet. Kerestem egy megfelelő idézetet, és eközben egészen belemerültem Shirley kanonok Realitás című munkájába, úgyhogy nem haladtam a megfelelő iramban. Neked mi a terved ma délutánra, kedvesem?
 – Tervem?... – merengett Griselda. – Azt kérdezhetnéd inkább, mi a kötelességem. Négy óra harminckor teával egybekötött pletykadélután.
 – Ki jön?
 Griselda erényes arcot öltött, és az ujján számlálta:
 – Mrs. Price Ridley, Miss Wetherby, Miss Hartnell meg az a rémes Miss Marple.
 – Rémes? – csodálkoztam. – Én kedvelem Miss Marple-t. Neki legalább van humorérzéke.
 – És ő az egész faluban a legnagyobb pletykafészek – fűzte hozzá Griselda. – Akármi történik, ő mindenről tud, és mindig a legrosszabbra gondol.
 Mint már említettem, Griselda lényegesen fiatalabb nálam. Az én koromban az ember általában a legrosszabbra gondol.
 – Rám ne számíts, Griselda – szólalt meg Dennis.
 – Te dög! – mondta mély meggyőződéssel Griselda.
 – Protheroe-ék meghívtak teniszezni. Becsszavamra.
 – Akkor is dög vagy – szögezte le Griselda.
 Dennis jobbnak látta takarodót fújni, mi pedig Griseldával bementünk a dolgozószobámba.
 – Kíváncsi vagyok, mi lesz ma terítéken uzsonnára – mondta Griselda, és rátelepedett az íróasztalomra. – Valószínűleg dr. Stone és Miss Cram, a süteményhez pedig talán Mrs. Lestrange. Őt egyébként tegnap meg akartam látogatni, de nem volt otthon. Igen, biztosan kapunk Mrs. Lestrange-ből is. Annyira rejtélyes, nem? Csak úgy megérkezik ide, a faluba, kibérel egy házat, és jóformán a lábát sem teszi ki soha. Tisztára mint a detektívregényekben. „Vajh ki ő, a rejtélyes hölgy, a sápadt arcú, szépséges idegen? Vajh minő rejtély lappang a múltjában? Nem tudja senki. Baljós titok levegője lengi körül..." és így tovább. Azt hiszem, Haydock doktor tud róla valamit.
 – Nagyon sok detektívregényt olvasol, Griselda – vélekedtem.
 – Hát te? – vágott vissza. – Az egész házat tűvé tettem a múltkor a Vérfolt a lépcsőn-ért, miközben te idebent körmölted a prédikációdat. Aztán bejövök, megkérdezlek, nem láttad-e, és vajon mit találok?
 Éreztem, hogy arcomba fut a vér.
 – Véletlenül hoztam csak be, és megakadt a szemem egy mondaton ...
 – Ismerem én ezeket a mondatokat – bólogatott Griselda. – „Ám ekkor sajátos dolog történt – Griselda felkelt, átvágott a szobán, és idősödő férje feje búbjára cuppanós csókot nyomott." – És szavait nyomban tett követte.
 – Mi ebben a sajátos? – tudakoltam.
 – Hogy mi? – méltatlankodott Griselda. Ha netán nem tudnád, drágám, hozzámehettem volna egy valódi miniszterhez, egy báróhoz, egy gazdag üzletemberhez, három katonatiszthez vagy egy vonzó külsejű semmirekellőhöz, és helyettük téged választottalak! Talán nem lepett meg?
 – Akkoriban meglehetősen – vallottam be. Magam is sokszor eltűnődtem, mi okod lehetett rá.
 Griselda nevetett.
 – Jó, ha az ember érzi a hatalmát – jelentette ki. – A többiek el voltak ájulva a nagyszerűségemtől, és mindegyik nagyon örült volna, ha feleségül vehet. De a te szemedben én testesítettem meg mindazt, amit megvetsz, amit helytelenítesz, amit elítélsz – és mégsem tudtál nekem ellenállni! A hiúságom az oka az egésznek. Annyival kellemesebb érzés, hogy titkolni és szégyellni való bűnnek tekintenek, mint ha egyszerűen csak az x-edik csinos nő volnék valakinek az életében! Te állandóan lelkifurdalást érzel miattam, minduntalan kínos perceket szerzek neked, és mégis őrülten imádsz. Ugye, őrülten imádsz?!
 – Természetesen nagyon kedvellek, édesem.
 – Ejnye, Len, miért titkolod, hogy imádsz? Nem emlékszel, amikor nem jöttem haza Londonból, és táviratoztam, és te nem kaptad meg a sürgönyt, mert a postamesternő húgának épp ikrei születtek, és elfelejtette átküldeni? Hogy micsoda frászban voltál, már a Scotland Yardra telefonáltál, és éktelenül felfújtad az egész históriát!
 Igazán kellemetlen, ha az embert ilyesmire emlékeztetik. A szóban forgó alkalommal valóban meglehetősen ostobán viselkedtem.
 – Ha megbocsátasz, kedvesem – mondtam – szeretném folytatni a beszédemet.
 Griselda ingerülten felsóhajtott, felborzolta a hajamat, aztán lesimította, és közben így szólt:
 – Nem érdemelsz meg engem. Hidd el. Komolyan, viszonyt kezdek a festőművésszel. Isten bizony. Gondold csak el, micsoda botrány lenne az egyházközségben!
 – Van elég anélkül is – mondtam szelíden.
 Griselda felnevetett, puszit dobott, és a franciaablakon át távozott.
 Második fejezet

 	Griselda roppantul felingerli olykor az embert. Az ebédtől felkelve úgy éreztem, a lehető legkedvezőbb hangulatban vagyok, hogy megírjam vérpezsdítő szónoklatomat az Anglikán Legényegylet ülésére. És most tessék: türelmetlen vagyok, és zaklatott.
 	Amikor nagy nehezen megint összeszedtem a gondolataimat, és nekiláttam, egyszer csak Lettice Protheroe sodródott be.
 Igen, igen: szándékosan használom ezt a kifejezést. Olvastam regényeket, ahol az ifjúságot majd szétveti az energia, az, életöröm, a tettrekészség ... De személyes tapasztalatomban csakis fakó és élettelen fiatalok lézengenek.
 Lettice kiváltképp élettelen teremtés. Csinos lány, magas, szőke, és az égvilágon semmire sem képes koncentrálni. Besodródott a franciaablakon, szórakozottan levette sárga sapkáját, és távol messzeségeket kémlelő tekintetét lassan rám emelve, halovány meglepetéssel susogta:
 – Nahát! Maga az? ...
 Az Udvarházból induló erdei út a mi hátsó ajtónk mellett is elhalad, úgyhogy aki onnan jön, többnyire a hátsó kertajtón állít be, és a dolgozószoba franciaablakán lép a házba, nem kerül az út felé, hogy annak rendje és módja szerint az előszobában kopogtasson. Nem csodálkoztam tehát, hogy Lettice is ezt az utat választotta, de a magatartása kissé sértett.
 Végtére is, ha valaki paplakba lép, számíthat rá, hogy ott papot talál.
 Lettice bejött, és egyik öblös fotelom mélyén összecsuklott, akár egy rongycsomó. Céltalanul sodorgatta haját, és a mennyezetre bámult.
 – Dennis itt van valamerre?
 – Ebéd óta nem láttam. Úgy tudtam, magukhoz hivatalos teniszezni.
 – Ó! – mondta Lettice. – Remélem, nem ment fel. Nem talál ott senkit.
 – Dennis azt mondta, maga hívta meg.
 – Azt hiszem, igen. Csak péntekre. És ma kedd van.
 – Szerda – helyesbítettem.
 – De rémes! – sóhajtott Lettice. – Akkor elfelejtettem, hogy meg vagyok híva valahova ebédre. Már harmadszor felejtem el.
 De szerencsére nem aggasztotta különösebben a dolog.
 – Griselda itt van valamerre?
 – Valószínűleg a műteremben találja, a kert végében – Lawrence Reddingnek ül modellt.
 —Jó kis zűr volt Lawrence miatt – mondta Lettice. – Az apám, tudja. Apa igazán szörnyű.
 – Miért volt z...mármint miről volt sző? – érdeklődtem.
 – Lawrence le akart festeni. Apa rájött. De hát miért ne festethetném le magam fürdőruhában? Ha strandra kimehetek úgy, le is festhetnek benne, nem igaz? – Lettice duzzogva hallgatott egy kicsit, aztán megint rákezdte. – Lehetetlen dolog – kitiltani egy fiatalembert a házból. Persze Lawrence meg én csak röhögtünk. Majd átjövök ide magukhoz, és a műteremben folytathatja a képet.
 – Nem, kedvesem – ráztam a fejemet. – Ha az édesapja megtiltotta, szó sem lehet róla.
 – Jaj, istenem – sóhajtott Lettice. – Milyen szörnyen unalmas mindenki. Tisztára ki vagyok készülve. Csak volna pénzem, meglépnék, de nincs egy vasam se. Ha apában volna annyi tisztesség, és beadná a kulcsot, megoldódna minden probléma.
 – Nem szabad így beszélnie, Lettice.
 – Miért? Ha apa nem akarja, hogy a halálára spekuláljak, ne legyen olyan förtelmesen szűkmarkú. Nem csodálom, hogy anya itthagyta. Én persze kiskoromban mindig azt hittem, hogy meghalt. Milyen pasassal lépett meg? Rendes fiú volt?
 – Akkoriban az édesapja még nem itt élt.
 – Kíváncsi volnék, mi lett anyámmal. Szerintem percek kérdése, és Anne-nek is lesz valakije. Anne gyűlöl – aránylag tisztességesen bánik velem, de tudom, hogy gyűlöl. Itt penészedik, nem lesz fiatalabb, és nem ízlik neki a dolog. Ez veszélyes kor ám egy asszony életében.
 Azon tűnődtem, vajon Lettice az egész délutánt az én dolgozószobámban óhajtja-e tölteni.
 – Nem látta véletlenül a gramofonlemezeimet? – kérdezte.
 – Nem.
 – Jaj, de bosszantó. Pedig valahol biztos elhagytam. A kutyát is elvesztettem. És az órám is kallódik valahol, ami persze nem számít, mert úgyse jár. Jaj, istenem, de álmos vagyok. Csak tudnám, miért, hiszen tizenegykor keltem fel. Az élet szörnyen unalmas, nem? Jaj, istenem, mennem kell. Három órakor meg kell néznem dr. Stone sírdombját.
 Az órára pillantottam, és közöltem Lettice-szel, hogy öt perccel múlt fél négy.
 – Igazán? De rémes. Mit gondol, megvártak, vagy elindulnak nélkülem? Azt hiszem, legokosabb lesz, ha lemegyek, és utánanézek.
 Felállt, kisodródott, közben a válla fölött még hátraszólt:
 – Ugye, megmondja Dennisnek?
 – Igen – feleltem gépiesen, és csak később jutott eszembe, hogy fogalmam sincs róla, mit is kellene megmondanom Dennisnek. Habár, ha jól meggondolom, valószínűleg teljesen mindegy. Gondolataim ezek után dr. Stone felé irányultak. A jónevű régész nemrégiben szállt meg a Kék Ártányban; ugyanis a Protheroe ezredes birtokán fellelt sírdomb feltárását irányította. Már össze is kaptak néhányszor az ezredessel. Szórakoztatott a gondolat hogy a professzor Lettice-t óhajtja bevezetni a régészeti feltárás kulisszatitkaiba.
 Ha jól meggondoljuk, Lettice-ben jó adag kacérság bujkál. Kíváncsi volnék, hogyan boldogul a professzor a titkárnőjével, Cram kisasszonnyal. Miss Cram tenyeres-talpas, huszonötéves forma nő, harsány a modora, kicsattanó az arcszíne, törhetetlen a jó kedélye, és úgy szemre körülbelül hatvannégy makulátlan, hófehér foga van.
 A falusi közvélemény megoszlott. Egyesek azt állították, Miss Cram megéri a pénzét; az ellentábor szerint erényes hajadon, aki minden alkalmat megragad, hogy mielőbb elnyerje a Mrs. Stone nevet és rangot. Egy bizonyos: minden tekintetben szöges ellentéte Lettice-nek.
 Nem lehet valami vidám az élet az Udvarházban. Protheroe ezredes vagy öt esztendeje újra nősült. A második Mrs. Protheroe lélegzetelállítóan szép asszony: ugyancsak kirí a falusi környezetből. Mindig is gondoltam, hogy a mostohalányával nemigen állhatják egymást.
 	Munkámat egyébként ezután sem folytathattam zavartalanul. Ezúttal Hawes nyitott be, a káplánom. A Protheroe ezredessel folytatott beszélgetésem felől érdeklődött. Elmondtam, hogy az ezredes kifogásolja „pápista szimpátiáit", de fő sérelme egészen más természetű.
 	Megragadtam az alkalmat, hogy magam is közöljem Hawesszal néhány észrevételemet, és félreérthetetlenül a tudtára adtam, hogy én vagyok a felettese, és hozzám kell alkalmazkodnia. Hawes meglepően jámborul hallgatta végig és vette tudomásul a fejmosást.
 	Mi tagadás, amikor elment, lelkifurdalásom támadt: miért is nem kedvelem jobban a szerencsétlen fiatalembert. Meggyőződésem, hogy felettébb keresztyénietlen cselekedet, ha rokonszenvünk és ellenszenvünk által hagyjuk irányítani indulatainkat.
 	Felsóhajtottam, amikor észrevettem, hogy az íróasztalomon álló óra háromnegyed ötöt mutat – ami annyit jelent, hogy fél öt van –, és átmentem a szalonba.
 	Nyájam négy báránykája ülte körül az uzsonnaasztalt. Griselda, teáscsészével a kezében, igyekezett belesimulni a környezetbe, de csak még jobban elütött tőle, mint rendesen.
 	Üdvözöltem a hölgyeket, majd letelepedtem Miss Marple és Miss Wetherby közé.
 Miss Marple ősz hajú, idős hölgy, modora szelíd, már-már alázatos – Miss Wetherby ereiben azonban vér helyett ecet és lúgkőoldat kering. Kettejük közül Miss Marple a veszedelmesebb. Méghozzá sokkal.
 – Éppen dr. Stone-ról és Cram kisasszonyról csevegünk – mondta Griselda mézédes hangon.
 Hirtelen vágy fogott el, hogy kimondjam a mondókát, amit a minap Dennis faragott:
 – A Misst ne bánd: ő rá se ránt.
 Szerencsére nem engedtem a kísértésnek. Miss Wetherby szólalt meg éles hangon:
 – Rendes lány nem csinál ilyet – majd helytelenítően összepréselte keskeny ajkát.
 – Milyet? – tudakoltam.
 – Nem áll be titkárnőnek nőtlen emberhez —. mondta szent borzalommal Miss Wetherby.
 – Ó, kedvesem – szólt szelíden Miss Marple –, én azt hiszem, a nős embernél nincs rosszabb! Gondolj csak szegény Mollie Carterre.
 —Természetesen mindenki tudja, mire képesek a családjuktól távol élő nős férfiak – jelentette ki Miss Wetherby.
 – És olykor a családjukkal élők is ... – susogta Miss Marple. – Emlékszem, amikor …
 Félbeszakítottam kényes emlékeit.
 – De hát a mi felvilágosult korunkban – véltem – egy önálló fiatal leány bátran vállalhat állást, pontosan úgy, mintha férfi volna.
 —Itt? Vidéken? Távol az otthonától? És ráadásul szállodában lakik! – mennydörögte Mrs. Price Ridley.
 – És a szobák mind ugyanarról a folyosóról nyílnak ... – suttogta Miss Marple-nak Wetherby kisasszony.
 A napbarnított arcú, edzett, jó kedélyű Miss Hartnell – egyházközségünk szegényeinek réme – hangosan és kedélyesen megjegyezte:
 – Csak vigyázzon magára az a szerencsétlen professzor! Észre sem veszi, és már horogra akadt! Hisz ártatlan, mint a meg sem született csecsemő!
 Különös beszédfordulatokat alkalmazunk olykor. A jelenlevő hölgyek egyikének sem jutna eszébe, hogy valóságos csecsemőre utaljon, hacsak nincs szépen bepólyálva a bölcsőjében.
 – Undorító, mondhatom – tódította szokásos tapintatlanságával Miss Hartnell. – Az az ember legalább huszonöt évvel idősebb nála!
 Három női hang kezdett észveszejtő csivitelésbe. Összefüggéstelen megjegyzések hangzottak el a cserkészkirándulásról, az Anyák Egyletének legutóbbi gyűlésén lezajlott kínos incidensről meg arról, hogy mennyire huzatos a templom. Miss Marple Griseldára kacsintott.
 – Nem gondoljátok – kérdezte a feleségem –, hogy Miss Cramet egyszerűen a munka érdekli? És hogy dr. Stone-t a munkaadójának tekinti, nem férfinak?
 Csönd támadt. A négy hölgy szemmel láthatólag más véleményen volt. Miss Marple törte meg végre a csendet.
 – Édesem – mondta, és megpaskolta Griselda karját –, te még olyan nagyon fiatal vagy. A fiataloknak ártatlan a gondolkodásuk.
 Griselda felháborodottan tiltakozott: még hogy neki ártatlan a gondolkodása!
 —Természetesen te mindenkiről a legjobbat tételezed fel – mondta Miss Marple, ügyet sem vetve az ellentmondásra.
 —Csakugyan azt hiszitek, hogy hozzá akar menni ahhoz a kopasz, unalmas könyvmolyhoz?
 – Tudomásom szerint dr. Stone igen jómódú – mondta Miss Marple. – Sajnos, módfelett ingerlékeny természetű. A napokban komoly összetűzése támadt Protheroe ezredessel.
 Mindenki érdeklődve hajolt közelebb.
 – Protheroe ezredes tudatlansággal vádolta.
 – Ez jellemző Protheroe ezredesre. Micsoda képtelenség! – mondta Mrs. Price Ridley.
 – Jellemző Protheroe ezredesre, de nem tudom, valóban képtelenség-e – helyesbített Miss Marple. – Emlékeztek, ugye, arra a nőre, aki a Népjóléti Minisztérium megbízásából jött ide, és jótékony célra gyűjtött, és a végén eltűnt, és később kiderült, hogy semmi köze a Népjólétihez. Az ember olyan hiszékeny, mindenkit elfogad olyannak, amilyennek mondja magát.
 Miss Marple-t aztán senki sem vádolhatta hiszékenységgel.
 – Volt valami nézeteltérés a fiatal festőművész, Mr. Redding körül is, ugye? – kérdezte Miss Wetherby.
 Miss Marple bólintott.
 – Protheroe ezredes kiutasította a házából. Úgy hírlik, fürdőruhában akarta lefesteni Lettice-t.
 – Én mindig gondoltam, hogy van valami köztük – bólogatott Mrs. Price Ridley. – Az a fiatalember állandóan odafent lebzsel. Nagy kár, hogy a lánynak nincs anyja. Mostohaanya nem pótolja az édesanyát.
 – Mrs. Protheroe bizonyára megtesz minden tőle telhetőt – vélte Miss Hartnell.
 – A mai fiatal lányok igen alamusziak – jelentette ki Mrs. Price Ridley.
 – Kész regény, hát nem? – kérdezte Miss Wetherby, akiben a kérges külső mögött, úgy látszik, érzelgős szív dobogott. – A festőművész igazán jóképű fiatalember.
 – Laza erkölcsű! – jelentette ki Miss Hartnell. – Mint a fajtája. Művészemberek! Párizs! Modellek! Ruhátlan képek!
 – Fürdőruhában lefesteni egy fiatal leányt! – tódította Mrs. Price Ridley. – Ez már valóban illetlenség.
 – Engem is lefest – szólt közbe Griselda.
 – De nem fürdőruhában, kedvesem – mondta Miss Marple.
 – Talán még úgyabbul! – mondta talányos ábrázattal Griselda.
 – Csintalan teremtés – ingatta a fejét Miss Hartnell, mint aki érti a tréfát. A többi hölgyön a megdöbbenés jeleit észleltem.
 – Mesélt a kis Lettice a nézeteltérésről? – fordult hozzám Miss Marple.
 – Nekem?
 – Igen. Láttam, amint átment a kerten a könyvtárszoba ablakához.
 Miss Marple figyelmét semmi sem kerüli el. A kertészkedés ér annyit, mint a füstfüggöny, és távcsöves madártanulmányozás ürügyén sok egyebet is megfigyelhet az ember.
 – Igen, említette – vallottam be.
 – Mr. Hawesnak gondjai lehetnek – vélte Miss Marple. – Csak nem dolgozza agyon magát?
 – Ó, majdnem elfelejtettem! – kiáltott fel Izgatottan Miss Wetherby. – Pedig tudtam, hogy valami érdekes hírrel szolgálhatok! Láttam Haydock doktort, amint éppen kijött Mrs. Lestrange-től!
 A hölgyek sokatmondó pillantást váltottak.
 – Talán beteg – kockáztatta meg a feltevést Mrs. Price Ridley.
 – Akkor ugyancsak hirtelen tört rá a betegség – ingatta a fejét Miss Hartnell. – Mivelhogy ma délután háromkor még a saját szememmel láttam, amint a kertjében sétált, és szemmel láthatólag tökéletes egészségnek örvendett!
 – Bizonyára régóta ismerik egymást a doktorral – vélte Mrs. Price Ridley. – Persze a doktor hallgat, mint a sír.
 – Különös – mondta Miss Wetherby –, hogy még csak nem is említette ...
 – Ami azt illeti... – szólalt meg halk, rejtélyes hangon Griselda, aztán elhallgatott. Mindenki izgatottan feléje fordult.
 – Történetesen tudomásom van róla … – folytatta Griselda hatásosan. – A férje hittérítő volt. Szörnyű történet. Megették! Úgy, ahogy mondom. Meg-et-ték. És a feleségét hozzá kényszerítették a törzsfőnökhöz. Dr. Haydock egy expedícióval érkezett oda, és megmentette.
 Néhány másodpercig izgalom uralkodott a szobában, azután Miss Marple szemrehányó hangon, de mosolyogva szólalt meg: Csintalan teremtés!
 És feddőleg megpaskolta Griselda karját.
 – Felettébb oktalan dolog, kedvesem. Ha ilyeneket találsz ki, még utóbb el is hiszik. És az ilyesmi olykor bonyodalmakhoz vezet.
 A hangulat dermesztőre fordult. Két hölgy felállt, és búcsúzkodott.
 – Kíváncsi vagyok, van-e valami a fiatal Lawrence Redding és Lettice Protheroe között – tűnődött Miss Wetherby. – Látszatra mindenesetre nagyon gyanús a dolog ... Te hogy vélekedsz a dologról, Jane drágám?
 Miss Marple elgondolkodott.
 – Én nem állítanám. Hogy Lettice?... Nem. Nem. Én egészen másra gondolnék.
 – Protheroe ezredes azonban bizonyára úgy vélte ...
 – Protheroe ezredest mindig módfelett ostobának tartottam – jelentette ki Miss Marple. – Az a fajta férfi, akinek az agyába ha egyszer beférkőzik egy gondolat, onnan semmi ki nem veri. Emlékeztek Joe Bucknellre, a Kék Ártány régi gazdájára? Micsoda hűhót csapott a lánya meg a Bailey fiú miatt! És közben egész idő alatt az a kikapós felesége volt az ...
 És egyenesen Griseldára nézett. Engem pedig elfutott a méreg.
 – Nem gondolja, Miss Marple – kérdeztem –, hogy kissé szabadjára engedtük a nyelvünket? Az irgalmasság a gonoszt nem ismeri, ahogy az írás mondja. Felmérhetetlen kárt okozunk, ha rosszindulatú szóbeszéddel fecséreljük az időnket.
 – Drága tiszteletes úr – mondta Miss Marple –, maga nem e világra való. Sajnos, aki olyan régóta figyeli az emberi természetet, mint én, az már nem sok jót vár tőle. Merem állítani, hogy a rosszindulatú szóbeszéd felettébb helytelen, de olykor nagyon sok igazság búvik meg benne, nem gondolja? – És mint aki jól végezte dolgát, távozott.
 Harmadik fejezet

 	– Komisz, vén pletykafészek – mondta Griselda, amint az ajtó becsukódott a vendégek mögött. Grimaszt vágott, aztán rám nézett, és elnevette magát.
 – Len, csakugyan azzal gyanúsítasz, hogy viszonyom van Lawrence Reddinggel?
 – Ugyan, kedvesem, dehogy.
 – De azt gondoltad, hogy Miss Marple arra céloz. És egyszerűen csodálatos voltál, amint a védelmemre keltél. Mint... mint egy dühös tigris!
 	Az anglikán egyház papja mint dühös tigris?!... Ezentúl igyekszem jobban féken tartani indulataimat.
 – Úgy éreztem, nem hagyhatom szó nélkül a dolgot – mondtam.
 – De azt szeretném, Griselda, ha a jövőben egy kissé óvatosabban válogatnád meg a szavaidat.
 – A kannibálmesére gondolsz? Vagy amikor arra célozgattam, mintha Lawrence aktképet festene rólam? Hiszen ha tudnák, hogy állig begombolt télikabátban fest le, szőrmeboával! Akár a pápa elé is járulhatnék ilyen öltözetben! Egy négyzetcentiméternyi bűnre ingerlő hús sem látszik sehol! Maga az eszményi tisztaság! Lawrence még csak meg sem próbált kikezdeni velem – csak tudnám, miért!
 – Bizonyára, mert férjes asszony vagy.
 – Jaj, drága Len, ne tégy úgy, mintha most szálltál volna le a falvédőről! Magad is nagyon jól tudod, hogy egy vonzó fiatalasszony, akinek idősebb férje van, valóságos égi adomány egy fiatalembernek! Nem, nem, ennek valami más oka van ... méghozzá nem is az, hogy nem vagyok vonzó, mert tudom, hogy az vagyok.
 – De hát csak nem szeretnéd, ha kikezdene veled ?
 – N-nem ... – mondta Griselda, korántsem olyan határozottan, mint megkívántam volna.
 – Ha Redding valóban beleszeretett Lettice Protheroe-ba...
 – Miss Marple-nak nem ez a véleménye.
 – Miss Marple talán téved.
 – Ó, dehogy! Az ilyen komisz öreglány mindig fején találja a szöget. – Griselda egy percre elhallgatott, aztán komoly pillantást vetett rám, és más hangon folytatta: – Ugye, hiszel nekem, Len? Mármint hogy nincs semmi Lawrence és énközöttem?
 – De kedves Griseldám – mondtam meglepetten. – Hát hogyne hinnék!
 Feleségem hozzám lépett, és megcsókolt.
 – Bárcsak ne lennél olyan veszedelmesen hiszékeny, Len. Akármit mondok neked, mindent elhiszel.
 – Szívből remélem, kedvesem. Arra azonban ismételten megkérlek: vigyázz egy kissé a szavaidra. Ne mondd ki az első csacskaságot, ami az eszedbe jut. A falubeli hölgyeknek igen fejletlen a humorérzékük, ne feledd, és mindent komolyan vesznek.
 – Valami valódi botrány kellene nekik – ingatta a fejét Griselda. – Akkor majd nem keresnének a kákán is csomót.
 Kiment a szobából, én pedig az órára néztem, és gyorsan felszedelőzködtem; már régen el kellett volna indulnom néhány hívem meglátogatására.
 A szerda esti istentiszteleten, mint rendesen, most is igen gyér számban jelentek meg a hívek. Amikor azonban átmentem a sekrestyébe, és átöltöztem, majd visszatértem, az immár üres templomban egy nőt pillantottam meg: az egyik ablakot nézte elmerülten. Van néhány igen szép, régi mozaikablakunk, és maga a templom is figyelemre méltó, régi épület. Lépteim hallatán az asszony megfordult, és én Mrs. Lestrange-et ismertem fel benne.
 Egy pillanatnyi zavart hallgatás után én szólaltam meg:
 – Remélem, asszonyom, tetszik önnek a mi kis templomunk.
 – A szentélyrekesztő fal nagyon szép –, mondta.
 Kellemes, mély hangja volt, kiejtése műveltségről árulkodott.
 – Sajnálom – tette hozzá –, hogy tegnap nem talált otthon a felesége.
 Néhány percig elbeszélgettünk még a templomról. Mrs. Lestrange láthatólag művelt asszony volt, járatos az egyháztörténetben és az építészetben. Együtt léptünk ki a templomból, és mentünk végig az utcán, ő ugyanis a paplakhoz vezető út mentén lakott. Amikor a kapujához értünk, kedvesen megkérdezte:
 – Bejönne egy kicsit? Szeretném a véleményét hallani, hogy tetszik, amit a házzal műveltem.
 Elfogadtam az invitálást. A ház előző gazdája egy hajdan Indiában szolgáló ezredes volt, és önkéntelenül is megkönnyebbültem, hogy eltűntek a sárgaréz asztalkák meg a burmai bálványok. Az új berendezés egyszerű volt, de kitűnő ízlésre vallott. Harmóniát, nyugalmat árasztott minden darab.
 De ettől csak még kevésbé értettem, vajon mi hozott ide egy ilyen asszonyt, mint Mrs. Lestrange, a mi kis falunkba. Nyilvánvalóan nagyvilági nő, különösnek éreztem, hogy így eltemetkezzék egy isten háta mögötti kis fészekben.
 A világos szalonban módomban állt alaposan szemügyre venni.
 Igen magas volt. Aranyhaja vöröses árnyalatú. Szemöldöke, szempillája fekete, azt azonban már nem tudtam volna megmondani, hogy ez vajon a természet műve vagy a szépítőszereké. Annyi bizonyos, hogy ha kendőzi is az arcát, igen diszkréten és finoman teszi.
 Arckifejezése rejtélyes volt, akár a szfinxé, és a szeme olyan különös, hogy még csak hasonlatosat sem láttam soha – valósággal aranyszínű.
 Tökéletesen öltözködött, modora kitűnő neveltetésre vallott, és valahogy mégis érződött benne valami... valami kirívó, érthetetlen. Rejtély volt az egész asszony. Eszembe jutott, mit mondott róla Griselda: titok lengi körül. Képtelenség persze ... de talán mégsem képtelenség?! Önkéntelenül ez a gondolat ötlött fel bennem: „Ez az asszony nem riad vissza semmitől."
 Beszélgetésünk köznapi témák körül forgott – könyvekről, képekről, régi templomokról csevegtünk. És mégsem tudtam elnyomni magamban azt a gyanút, hogy lappang itt valami más – valami egészen más, és Mrs. Lestrange arról szeretne velem beszélni.
 Egyszer-kétszer elkaptam rám szegezett, tűnődő pillantását: mintha tétovázást látnék a tekintetében, mintha nem tudná magát elszánni valamire. Észrevettem, hogy minden igyekezetével személytelen tárgyakkal hozakodik elő. Semmiféle magánjellegű megjegyzést nem tett; férjről, barátokról, rokonokról nem esett szó.
 És a pillantásában mégis mintha különös sürgetés volna. Mintha azt latolgatná: „Vajon megmondjam-e? Szeretném. De vajon tud-e rajtam segíteni?"
 És azután mégis kimondatlan maradt – vagy az is lehet, hogy csak képzelődtem. Az volt az érzésem, hogy elbocsátottak – felálltam hát, és elköszöntem. Amikor kimentem a szobából, hátrapillantottam, és megláttam, hogy Mrs. Lestrange különös, tétova arckifejezéssel néz utánam. Hirtelen ösztön hatására visszafordultam.
 – Ha tehetek önért valamit...
 – Igazán nagyon kedves... – felelte kétkedő hangon. Hallgattunk mind a ketten. Majd Mrs. Lestrange szólalt meg:
 – Bárcsak tudnám. Olyan nehéz ... Nem, nem hiszem, hogy bárki is tehetne értem valamit. De igazán köszönöm, hogy felajánlotta a segítségét.
 Erre már nem volt mit válaszolni, úgyhogy távoztam. De közben egyre törtem a fejemet. St. Mary Meadben igazán nem vagyunk hozzászokva a rejtélyekhez.
 Ezt a megállapítást az is csak igazolta, hogy amint kiléptem a kapun, lecsaptak rám. Miss Hartnell nagy gyakorlattal és nagy erővel tud lecsapni gyanútlan embertársaira.
 – Láttam magát! – harsogta rendíthetetlen kedéllyel. – Halálosan izgatott vagyok! Most legalább mindent elmesélhet!
 – Miről?
 – A rejtélyes hölgyről! Özvegy, vagy van valahol férje?
 – Igazán nem tudom. Nem mondta el.
 – Különös. Nagyon különös. Az ember azt hinné, beszélgetés közben elejt egy-egy megjegyzést. Szinte mintha valami oka volna a hallgatásra, nem?
 – Ezt igazán nem mondhatom.
 – Persze, persze, mint az aranyos Miss Marple mondja, a mi tiszteletesünk nem e világra való! No, de az csak kiderült, hogy valóban régóta ismeri-e a rejtélyes hölgy Haydock doktort?!
 – Nem említette Haydockot, úgyhogy ezt sem tudom.
 – Nem? De hát miről beszélgettek?!
 – Könyvekről, képekről, zenéről – közöltem, híven az igazsághoz.
 Miss Hartnell nem ismer egyéb beszédtárgyat, csak a lehető legszemélyesebb témákat, úgyhogy felettébb gyanakvó és hitetlen tekintettel méregetett. Szemmel láthatólag azon törte a fejét, miféle csellel bírhatna szóra, én azonban megragadtam az alkalmat, és sietősen távoztam.
 Legközelebbi látogatásom a falu végi házak egyikének szólt, majd a kertajtón át tértem vissza a paplakba, és ezenközben elhaladtam a veszélyzóna, vagyis Miss Marple kertje előtt. Mivel azonban tökéletesen lehetetlen volt, hogy Mrs. Lestrange-nél tett látogatásom híre már eljutott hozzá, viszonylag biztonságban éreztem magam.
 Amikor a kertünkhöz értem, eszembe jutott, hogy lenézhetnék a kert végi színbe, vagyis a műterembe, ahol Lawrence Redding festegetett. Kíváncsi voltam, hol tart Griselda arcképével.
 Alább közlöm házunk, kertünk és közvetlen szomszédságunk vázlatos rajzát, mert a későbbiek során eligazításul szolgálhat. 
  	Természetesen csak a szükséges részeket jelölöm meg.
 Nem is sejtettem, hogy van valaki a műteremben. Hang nem hallatszott, úgyhogy gyanútlanul közeledtem – az én lépteim neszét pedig elnyelte a fű, úgyhogy odabent sem gyaníthatta senki, hogy közeledem.
 Benyitottam, azután zavartan megtorpantam a küszöbön. Odabent ugyanis két személy volt: egy férfi, aki átölelt egy nőt, és szenvedélyesen csókolóztak. A férfi Lawrence Redding volt, a festőművész, a nő pedig Mrs. Protheroe.
 Sürgősen hátráltam, és visszavonultam dolgozószobámba. Letelepedtem egy karosszékbe, elővettem a pipámat, és átgondoltam a dolgot. Megdöbbentett ez a felfedezés. A Letticeszel folytatott beszélgetésem óta meglehetősen bizonyos voltam benne, hogy a fiatalemberrel ugyancsak megértik egymást. Mi több, meg voltam róla győződve, hogy ezt maga Lettice is így hiszi. És hogy fogalma sincs arról, miféle érzelmeket táplál mostohaanyja iránt Redding.
 Csúnya história. Gondolatban – ha nem szívesen is – fejet hajtottam Miss Marple előtt. Őt nem lehetett rászedni; bizonyára már jó ideje gyanítja az ügyek valódi állását. Merőben félremagyaráztam Griseldára vetett jelentőségteljes pillantását.
 Álmomban sem jutott volna eszembe, hogy Mrs. Protheroe-ról ilyesmit feltételezzek. Nyugodt, higgadt, kiegyensúlyozott fiatal nő; az ember nem is hinné, hogy mélyebb érzelmekre képes.
 Amikor idáig értem elmélkedéseimben, megkocogtatták a dolgozószoba ablakát. Összerezzentem. Felálltam, és az ablakhoz léptem. Mrs. Protheroe állt odakint. Kinyitottam a franciaablakot, és látogatóm, invitálásra sem várva, belépett. Pihegett, míg átvágott a szobán, és levetette magát a kanapéra.
 Mintha még sosem láttam volna a valódi arcát. A higgadt, nyugodt fiatal nő egy csapásra eltűnt. Helyén pihegő, rémült, kétségbeesett teremtést láttam. És csak most döbbentem rá, hogy Anne Protheroe – gyönyörű.
 Barna haja volt, sápadt arca, mélyen ülő, szürke szeme. Arcát most elfutotta a pír; alig jutott levegőhöz. Mintha egy szobor kelt volna hirtelen életre. Csak bámultam ezt az átalakulást.
 – Gondoltam, legjobb, ha bejövök – szólalt meg. – Hiszen ... hiszen az előbb látott minket, ugye?
 Némán bólintottam.
 Még nyilvánvaló izgalmában és zavarában is felbukkant az ajkán egy kis mosoly. A boldog és szerelmes asszony mosolya.
 Továbbra sem szóltam, úgyhogy Anne Protheroe szólalt meg újra:
 – Ugye, maga ezt nagy bűnnek találja?
 – Mi mást várhat tőlem, Mrs. Protheroe?
 – Semmit... nem, semmit.
 Igyekeztem szelídre fogni a hangomat:
 – Kegyed férjes asszony ...
 Sietősen közbevágott:
 —Persze, persze . .. Azt hiszi, nem gondoltam végig ezerszer is?! Én nem vagyok erkölcstelen teremtés, higgye el! És ne gondoljon rólunk semmi... semmi rosszat.
 – Örülök, hogy ezt mondja –, szóltam komolyan.
 Félénken megkérdezte:
 – Elmondja a férjemnek?
 Meglehetősen szárazon feleltem:
 – Úgy látszik, elképzelhetetlennek tartja, hogy egy lelkész egyben úriember is lehet.
 – Boldogtalan vagyok. Szörnyen boldogtalan... Nem bírom tovább. Egyszerűen nem megy. És fogalmam sincs, mit tehetnék. – Hangja szinte hisztérikusan csattant fel. – Magának fogalma sincs róla, milyen az én életem! Első perctől fogva boldogtalan voltam Lucius mellett. Nincs nő, aki boldog volna vele. Bárcsak meghalna... Szörnyű ezt mondani, de... Kétségbeesett ember vagyok, tökéletesen kétségbeesett. – Egyszer csak összerezzent, és kinézett az ablakon.
 – Mi volt ez? Mintha hallottam volna valakit ... Talán Lawrence.
 Odamentem az ablakhoz, amelyet az imént, úgy látszik, nyitva hagytam. Kiléptem a kertbe, és körülpillantottam, de nem láttam senkit. Pedig én is mintha lépteket hallottam volna. Habár az is lehetséges, hogy csak Mrs. Protheroe meggyőződése hatott rám.
 Amikor visszamentem a szobába, Mrs. Protheroe valósággal magába roskadva ült, fejét lecsüggesztette. A kétségbeesés szobrát lehetett volna megmintázni róla.
 – Nem tudom, mitévő legyek – sóhajtott.
 Mellé ültem. Elmondtam mindazt, amit kötelességemnek tartottam. Igyekeztem meggyőzően beszélni, de közben kínosan kísértett az a korábbi megjegyzésem, miszerint a világ boldogabb volna Protheroe ezredes nélkül.
 Mindenekfelett türelemre biztattam Mrs. Protheroe-t – kérve kértem, ne cselekedjék elhamarkodottan. Igen-igen komoly lépés, ha valaki elhagyja otthonát és házastársát.
 Alig hinném, hogy meggyőztem volna. Elég régóta élek a világban, jól tudom, hogy a szerelmes ember süket és vak, hiába is próbálunk a lelkére beszélni. Mégis úgy éreztem, szavaim, ha mást nem, némi vigaszt jelentenek szegény asszonynak.
 Felállt, köszönetet mondott, és megígérte, hogy gondolkodik azon, amit mondtam.
 Igen kényelmetlenül éreztem magam, miután elment. Eddig alighanem tévesen ítéltem meg Anne Protheroe jellemét. Most végsőkig kétségbeesett ember benyomását keltette; látszott, hogy ha egyszer felébresztették szunnyadó szenvedélyét, nem riad vissza semmitől. És hogy vakon, esztelenül, őrülten szerelmes Lawrence Reddingbe, aki évekkel fiatalabb nála. Sehogy sem tetszett nekem a dolog.
 Negyedik fejezet

 	Tökéletesen elfeledkeztem róla, hogy meghívtuk aznap vacsorára Lawrence Reddinget. Amikor Griselda rám tört, és alaposan lehordott, tudtomra adva, hogy két perc múlva vacsorázunk, ugyancsak megdöbbentem.
 	– Remélem, minden rendben lesz – szólt fel utánam a lépcsőre Griselda. – Eszembe véstem, amit ebédnél mondtál, és azt hiszem, sikerült kifogástalan vacsorát kiagyalnom.
 	Az igazsághoz híven közölnöm kell, hogy a vacsora ékesen bizonyította Griseldának az ebédnél elhangzott állítását, miszerint, ha törődik a dolgokkal, minden sokkal rosszabbul sül el, mint ha megy minden a maga útján. Az étrend nagystílű volt, és nem hagyott semmi kívánnivalót, Mary azonban kéjes gyönyörűségét lelte abban, hogy vagy elfőzze az ételt, vagy nyersen hagyja. Griselda osztrigát rendelt előételnek, amit igazán a legnagyobb igyekezettel sem lehet elrontani, csakhogy az asztalnál derült ki, hogy az egész házban nincs semmiféle szerszám, amely alkalmas lenne osztriganyitásra.
 	Kételkedtem benne, hogy Lawrence Redding eljön – igen könnyen kimenthette volna magát holmi kifogással –, ám aránylag pontosan megérkezett, és négyesben ültünk le a vacsorához.
 	Lawrence Redding kétségtelenül vonzó egyéniség. Harmincéves forma, fekete hajú fiatalember, ragyogó szeme viszont szinte döbbenetesen kék. Az a fajta férfi, akinek minden sikerül. Jól sportol, kitűnően bánik a puskával, jó műkedvelő színész és elsőrangú társalgó. Minden társaságnak ő a lelke. Alighanem ír vér csordogál az ereiben. Egyáltalán nem olyan, amilyennek a közhit a „művészembert” tartja. De azért, azt hiszem, már modern értelemben, igen ügyes festő. Jómagam természetesen édeskeveset értek a modern festészethez.
 	Mi sem volt természetesebb, mint hogy aznap este egy kissé szórakozottnak látszott, habár egészében véve igen derekasan állta a sarat. Nem hiszem, hogy akár Griselda, akár Dennis észrevette volna, hogy valami nincs rendjén. Valószínűleg magam sem vettem volna észre, ha előzőleg nem értesülök a dologról.
 	Griselda és Dennis fényes jókedvében volt, dőlt belőlük a szó, féktelenül tréfálkoztak a Falu Botrányán – mármint dr. Stone-on és Cram kisasszonyon. Egyszer csak elszorult a szívem: rádöbbentem, hogy Dennis közelebb van korban Griseldához, mint én. Engem Len bácsinak szólít, őt egyszerűen Griseldának. Egyszeriben magányosnak éreztem magamat.
 	Bizonyára Mrs. Protheroe borította fel a lelki nyugalmamat. Általában nem szoktam ilyen borús témákon rágódni.
 Griselda és Dennis néha már-már nagyon is szabad szájú, de nem akarózott rendre utasítanom őket. Sajnálatos is volna, ha egy lelkész puszta jelenléte elrontaná a hangulatot.
 Lawrence is vidáman részt vett a beszélgetésben. Csak én vettem észre, hogy a tekintete szüntelenül engem keres, és nem is csodálkoztam, amikor vacsora után kimódolta, hogy kettesben menjünk a dolgozószobámba.
 Mihelyt magunkra maradtunk, nyomban megváltozott a modora.
 – Rájött a titkunkra, uram —kezdte. – Mit szándékozik tenni?
 Reddinggel nyíltabban beszélhettem, mint Mrs. Protheroe-val. Nem vette zokon a szavaimat.
 – Megértem, hogy így beszél – szólalt meg, amikor a mondókám végére értem. – Elvégre pap. Mást nemigen mondhat. Ne gondolja, hogy megsértődtem, sőt, ami azt illeti, valószínűleg igaza van. Csak azt az egyet nem tudja, hogy a mi dolgunk Annenel egészen más, mint a többi.
 Amióta a világ világ, hasonló helyzetben mindenki ezt mondja. Ezt a véleményemet nem is titkoltam. Lawrence Redding arcán kis mosoly futott át.
 – Szóval mindenki azt hiszi, hogy az ő esete egyedülálló? Lehetséges. De egyvalamit el kell hinnie.
 És biztosított, hogy mindeddig „nem történt köztük semmi”, Anne talpig becsületes teremtés, róla lehetne megmintázni a hűséges feleség szobrát. De hogy ezután mi lesz, azt nem tudja egyikük sem.
 – Ha mindezt egy regényben olvasná az ember – mondta komoran Redding –, az öregúr szépen beadná a kulcsot, és nem siratná senki.
 Megdorgáltam ezért a beszédért.
 – Ó, nehogy úgy értse, hogy a hátába szúrok egy kést, de annyi szent, ha valaki más megtenné, szépen megköszönném. Nem talál a kerek világon egyetlen teremtett lelket, akinek egy jó szava volna az öregről. Csak azt nem értem, az első felesége hogyhogy nem vágta el a torkát. Évekkel ezelőtt találkoztam egyszer az első Mrs. Protheroe-val, és bizony képesnek tartottam volna rá. Amolyan hallgatag, veszedelmes típus – lassú víz. Az ezredes állandóan handabandázik, mindenkit vérig sért, mindenhol bajt kever, fukar, rosszindulatú, és ha valaki kihozza a sodrából, elképesztően goromba. El sem tudja képzelni, tiszteletes úr, Annenek mit kell kiállnia. Ha csak két krajcárom volna, már összepakolnám Anne-t, és vinném magammal.
 Ezek után még komolyabbra fogtam a szót. Szívrehatóan kérleltem Reddinget, menjen el. Ha itt marad, csak még nagyobb boldogtalanságot okoz Anne Protheroe-nak. A falu a szájára venné, a dolog előbb-utóbb az ezredes fülébe jutna, és mindennek csak Anne inná meg a levét.
 —Senki sem tud a dologról, atyám, csak maga – jelentette ki Lawrence.
 – Kedves fiam, ne becsülje le egy kis falu nyomozóösztönét. St. Mary Meadben minden áldott lélek tisztában van mindenki legbizalmasabb ügyeivel. Egész Angliában nincs olyan mesterdetektív, aki felvehetne a versenyt egy tisztes korú, és fölös ráérő idővel rendelkező öregkisasszonnyal.
 Ekörül semmi hiba, biztosított Redding. Mindenki azt hiszi, hogy Lettice körül legyeskedik.
 – Arra még nem gondolt – kérdeztem –, hogy valószínűleg Lettice is ezt hiszi?
 Ez a gondolat szemmel láthatólag megdöbbentette. Lettice jóformán azt sem tudja, hogy ő a világon van. Lettice-t ő akkor sem érdekelné, ha ketten volnának egy puszta szigeten.
 – Lettice fura lány – mondta Redding. – Mintha sohasem ébredne föl egészen. Pedig az álmodozó külső mögött, azt hiszem, nagyon is gyakorlatias agy rejtőzik. Ez az egész tétovaság alighanem csak póz. Lettice nagyon is jól tudja, mit akar. És jó adag bosszúszomj van benne. Az a különös, hogy Anne-t féktelenül gyűlöli. Pedig Anne úgy viselkedik vele, mint egy angyal.
 Ez utóbbi kijelentést persze nem fogadtam el készpénznek. Elvakult szerelmesek szemében imádatuk tárgya mindig valóságos földre szállt angyal. Habár magam is úgy véltem, hogy Anne kedvesen és igazságosan bánik a mostohaleányával. Aznap délután engem is meglepett Lettice keserű hangja.
 Ekkor félbe kellett szakítanunk a beszélgetést, mert ránk tört Griselda és Dennis. Tudtomra adták, hogy Lawrence nem begyepesedett vénember, és felszólítottak: ne vonjam el a társaságtól.
 – Uramisten! – rogyott le az egyik fotelba Griselda. – De unom az életet! Hogy vágyódom egy kis izgalomra! Mondjuk, valami jó kis gyilkosságra... de még egy betörés is megtenné.
 – Alig hinném, hogy a faluban bárhova is érdemes volna betörni – igyekezett Lawrence átvenni Griselda stílusát. – Hacsak nem lopjuk el Miss Hartnell műfogsorát.
 – Rémesen csattog – legyintett Griselda. – Hanem abban téved, hogy nem érdemes sehova se betörni. Fent az Udvarházban csodálatos ezüstök vannak. Asztali sótartók, egy II. Károly korabeli gyümölcsállvány – csupa remek holmi. Ezreket érnek.
 – Az öregúr nyilván lepuffantana a szolgálati fegyverével – vélte Dennis. – És módfelett élvezné is a dolgot.
 – Csakhogy mi sem hagynánk magunkat – jelentette ki Griselda. – Van valakinek revolvere?
 – Nekem van egy Mauser pisztolyom – közölte Lawrence.
 – Igazán? Minek?
 – Háborús emlék – felelte kurtán Lawrence.
 – Az öreg Protheroe ma Stone-nak mutogatta az ezüstöt – mesélte Dennis. – A derék prof úgy tett, mintha mélységesen érdekelné.
 – Úgy tudtam, összekaptak a sírdomb miatt, nem? – kérdezte Griselda.
 —Azóta már kibékültek – mondta Dennis. – Csak azt tudnám, mi érdekeset találnak azon az ócska sárkupacon!
 —Rejtély nekem ez a Stone – tűnődött Lawrence. – Csak azt tudom elképzelni, hogy roppantul szórakozott. Az ember néha esküdni merne, hogy fogalma sincs a tulajdon szaktárgyáról!
 —Hja, a szerelem ... – emelte égnek a szemét Dennis. – Nem vagy csipisz, bájos Gladys. Fogad fehér, fölforr a vér: szökj, szállj velem, légy kedvesem. Kék fogadónk szobái jók, hullj ott...
 – Elég, Dennis – szóltam rá.
 – Lassan mennem kell – szedelőzködött Lawrence Redding. – Nagyon köszönöm a kellemes estét, Mrs. Clement.
 Griselda és Dennis kikísérte. Dennis egymaga jött vissza a dolgozószobámba. Láttam, valami bántja a fiút. Tétován mászkált a szobában, összevonta szemöldökét, és a bútorokat rugdalta.
 A bútor annyira kopott, hogy már nemigen lehet benne kárt tenni, ám azért úgy éreztem, némi szelíd tiltakozás helyénvaló.
 – Elnézést – motyogta Dennis. Egy-két percig hallgatott, aztán kitört:
 – Micsoda rohadt dolog a pletyka!
 Ez meglepett egy kissé.
 – Mi a baj? – kérdeztem.
 —Nem is tudom, hogy elmondjam-e...
 Meglepetésem csak fokozódott.
 – Olyan förtelmesen rohadt dolog – ismételte Dennis. – Telebeszélni mindenkinek a fejét... Nem is beszélni, csak célozgatni!... Na mindegy, elmondom. Szörnyen rohadt dolog, az biztos.
 Kíváncsian néztem rá, de nem kérdeztem semmit. Csak a fejemet törtem. Mi lehet az, ami ennyire kihozta Dennist a sodrából? Általában nemigen vesz fel semmit.
 Griselda lépett a szobába.
 – Éppen most telefonált Miss Wetherby – újságolta. – Mrs. Lestrange negyed kilenckor elment, és még nem ért haza. Senki sem tudja, hova ment.
 – Miért kellene bárkinek is tudnia?
 – Nincs dr. Haydocknál. Miss Wetherby biztos ebben, mert felhívta Miss Hartnellt, aki a doktor melletti házban lakik, és egészen biztosan észrevette volna.
 – Felfoghatatlan számomra – mondtam – hogy ebben a fészekben hogyan jut bárki egy falat ennivalóhoz. Gondolom, az ablaknál állva kapják be az ebédet, vacsorát, hogy a világért el ne mulasszanak semmi látnivalót.
 – Ez még nem minden! – jelentette örvendezve Griselda. – Pontos értesüléseket szereztek a Kék Ártányról! Dr. Stone és Miss Cram szobája szomszédos. De – és drámai mozdulattal felemelte mutatóujját – nem nyílik egymásba!
 – Ami bizonyára általános csalódást keltett – mondtam erre én.
 Griselda jót kacagott.
 	A csütörtök rosszul kezdődött. Egyházközségem két hölgytagja összekapott a templom virágdíszének kérdésén. Döntőbíróul engem kért fel a két középkorú hölgy, aki szó szerint reszketett haragjában. Ha nem lett volna annyira kellemetlen az egész incidens, érdekes megfigyeléseket lehetett volna gyűjteni erről a fizikai jelenségről.
 	Ezután kórusunk két gyermekét kellett megfeddnem, az istentisztelet alatt ugyanis a mohó fiúcskák szüntelenül savanyúcukrot szopogattak. Az a kényelmetlen érzésem volt, hogy feddő szavaim nem tanúskodnak kellő meggyőződésről.
 	Mindezek után érzékeny lelkű orgonistánk sértődött meg, és őt kellett lecsillapítani.
 Néhány szegény sorsú hívem pedig nyílt lázadásban tört ki Miss Hartnell ellen, aki hozzám viharzott be felzaklatott idegrendszerével.
 Épp hazafelé indultam, amikor Protheroe ezredesbe ütköztem. Ő történetesen fényes kedvnek örvendett, az imént ítélt ugyanis békebírói minőségében rövidebb-hosszabb börtönbüntetésre három vadorzót.
 – Csak az erős kéz! – harsogta átható hangon. Az ezredes ugyanis nagyothall, minek következtében emelt hangon beszél, mint a süketek általában. – Ez kell, kérem, manapság – erős kéz! Példát statuálni! Archer, az a gazfickó tegnap szabadult, és hallom, falu-szerte azzal fenyegetőzik, hogy bosszút áll rajtam! Pimasz csirkefogó. Akit megfenyegetnek, sokáig él, amint mondani szokás. Majd én megmutatom neki, mit érnek a bosszútervei, csak kapjam el megint, amint a fácánosomban garázdálkodik! A lazaság, kérem, az a baj manapság! A túlságos lazaság! Én bezzeg megtanítok móresre mindenkit, nem kímélek én senki emberfiát, ha mégannyira a feleségére meg a kiskorú gyerekeire hivatkozik, akkor sem! Micsoda esztelenség! Azért ne viselje valaki a tettei következményét, mert a feleségéről meg a kölykeiről siránkozik? Legényember, családapa, nekem egyre megy; ha doktor, ha jogász, ha pap, ha vadorzó, ha részeg semmirekellő – aki tilosban jár, arra csapjon le a törvény szigora! Remélem, egyetért velem!
 —Ne feledje – válaszoltam –, hogy hivatásom parancsára minden egyébnél nagyobb tiszteletben kell tartanom az irgalmat.
 – Nos, én igazságos ember vagyok, ezt senki nem tagadhatja.
 Nem feleltem, mire élesen rám förmedt.
 – Miért nem felel?! Mi jár az eszében, ember?!
 Némi tétovázás után megszólaltam.
 – Arra gondoltam, hogy amikor elérkezik az ideje, hogy számot adjak földi cselekedeteimről, nagy bajban lennék, ha csupán azt hozhatnám fel mentségemre: az igazságot tartottam szem előtt. Mert így óhatatlanul azzal kellene számolnom, hogy a magam számára is csupán igazságot remélhetek, semmi mást...
 – Ugyan! Elkelne már itt egy kis harcos keresztyéni szellem! Szívből remélem, hogy mindig megtettem a kötelességemet! Nos, erről ennyit. Estefelé, amint mondtam, átnézek. Mondjunk hat óra helyett inkább negyed hetet, ha megfelel. Még be kell néznem valakihez a faluba.
 – Nekem tökéletesen megfelel.
 Az ezredes megpörgette sétabotját, és elcsörtetett. Sarkon fordulva Hawesba botlottam. A szokásosnál is betegesebb volt az ábrázata. Szándékom volt szelíden megdorgálni a kötelességének teljesítése terén észlelt mulasztások miatt, de amikor megláttam sápadt, elgyötört arcát, úgy éreztem, beteg emberrel állok szemben.
 Ezt a véleményemet szavakba is foglaltam. Hawes megvallotta, hogy nem érzi magát valami kitűnően, és úgy látszott, megszívleli a tanácsomat, hogy menjen haza és feküdjön le.
 Gyorsan bekaptam az ebédemet, és elindultam néhány hívem látogatására. Griselda a csütörtöki filléres gyorssal Londonba utazott.
 Háromnegyed négykor értem haza, azzal a szándékkal, hogy papírra vetem vasárnapi prédikációm vázlatát. Mary azonban azzal fogadott, hogy Mr. Redding vár rám a dolgozószobámban.
 Lawrence fel-alá járkált, arckifejezése zaklatottságot tükrözött. Sápadt volt, vonásai élesek.
 Ahogy beléptem, hirtelen felém fordult.
 – Ide hallgasson, tiszteletes uram. Átgondoltam, amit tegnap mondott. Egész éjjel azon rágódtam. Igaza van. Nem tehetek mást: odébbállok.
 – Kedves fiam ... – mondtam.
 – Igaza volt abban, amit Anne-ről mondott. Csak bajt hozok rá, ha itt maradok. Anne különb annál, semhogy ... Beláttam, hogy nem tehetek mást: el kell mennem. Már így is borzasztóan megnehezítettem a helyzetét, Isten bűnömül ne vegye.
 – Meggyőződésem, hogy ez az egyetlen helyes elhatározás – mondtam. – Tudom, hogy nehéz, de higgye el, végül mégis ez lesz a legjobb valamennyiőjüknek.
 Valósággal leolvastam a gondolatait az arcáról: könnyen beszél az, aki nincs hasonló helyzetben.
 – Törődik majd Anne-nel? Jó barátra van szüksége.
 – Legyen nyugodt, minden tőlem telhetőt megteszek.
 – Nagyon köszönöm, tiszteletes úr. – Megszorította a kezemet. – Rendes ember maga, tiszikém. Este felmegyek Anne-hez, elbúcsúzom tőle, aztán becsomagolok, és gondolom, holnap lelépek. Minek húzzam-halasszam a dolgot, csak kínlódnánk mind a ketten. Köszönöm, hogy megengedte, hogy a színben festhessek. Igazán szívből sajnálom, hogy már nem tudom befejezni Mrs. Clement arcképét.
 – Emiatt ne gyötörje magát, kedves fiam. Isten áldja meg.
 Redding elment, én pedig nekiültem a prédikációmnak – vajmi kevés sikerrel. Szüntelenül Anne és Lawrence körül forogtak a gondolataim.
 Élvezhetetlenül hideg és sötét teám elfogyasztása után, fél hatkor megszólalt a telefon. Arról értesültem, hogy Alsótanyán Mr. Abbott haldoklik, és sürgősen kéretnek hozzá.
 Nyomban felhívtam az Udvarházat, mert Alsótanya két mérföldnyi járás a paplaktól, így aligha érhetek vissza negyed hétre. A kerékpározás tudományát sajnos mindmáig sem sikerült elsajátítanom.
 Az Udvarházban azonban közölték, hogy Protheroe ezredes épp az imént indult el kocsin, úgyhogy távoztam, és Maryvel megüzentem: hívattak, de igyekszem fél hét körül hazaérni.
 Ötödik fejezet

 	Bizony, már hét órára járt, mire hazafelé jövet a kapunkhoz értem. Mielőtt azonban benyithattam volna, a kapu felpattant, és Lawrence Redding csörtetett ki. Láttomra megtorpant, én pedig megdöbbentem: Lawrence Redding olyan volt, mint az eszeveszett. Szeme kimeredt, arca halottsápadt volt, és egész testében reszketett.
 	Ivott talán? – gondoltam. De ahogy megszólalt, elvetettem az ötletet.
 – Jó estét – mondtam. – Engem keresett? Sajnálom, hogy nem voltam itthon. Jöjjön vissza. Protheroe-val kell találkoznom holmi elszámolások miatt, de nem hiszem, hogy sokáig tartana.
 – Protheroe-val? – szólalt meg Redding. Elnevette magát. – Protheroe-val? Hogy Protheroe-val akar találkozni? Na, majd mindjárt találkozik vele. Uramisten ...
 Rámeredtem. Önkéntelenül karja felé nyúltam. Redding idegesen elhúzódott.
 – Nem – mondta, illetve inkább kiáltotta: – El kell mennem ... gondolkodnom kell. Muszáj gondolkodnom. Muszáj!
 Eliramodott, és csakhamar eltűnt a faluba vezető úton. Én csak bámultam utána, és azon tűnődtem, lehetséges vajon, hogy csakugyan ivott?
 Aztán megcsóváltam a fejem, és beléptem a paplakba. Az előszobaajtó sosincs zárva, mégis becsengettem. Mary jelent meg, kötényébe törölgetve kezét.
 – Na, csakhogy megjött – mondta.
 – Protheroe ezredes úr itt van? – kérdeztem.
 – Benn van a dolgozóban. Negyed hét óta itt ül.
 – És Mr. Redding is ott volt?
 – Pár perce állított be. Magát kereste. Mondtam, bármelyik percben hazaérhet, és hogy Protheroe ezredes ott vár a dolgozóban, ő meg azt mondta, majd vár ő is, és bement. Még ott is van.
 – Nem, nincs ott – feleltem. – Épp az előbb találkoztam vele. A falu felé ment.
 – Hát én nem hallottam, hogy elment – vont vállat Mary. – Akkor csak pár percig lehetett odabent. Az asszonyom még nem ért haza Londonból.
 Szórakozottan biccentettem. Mary visszavonult a konyhai fertályra, én pedig végigmentem a folyosón, és benyitottam dolgozószobámba.
 Ahogy a homályos folyosóról beléptem, az alkonyi nap fénye az ablakon át épp a szemembe tűzött. Hunyorogtam. Egy-két lépést beljebb mentem, azután megtorpantam.
 Első pillantásra fel sem tudtam fogni az elébem táruló képet.
 Protheroe ezredes az íróasztalomra hanyatlott, szörnyűséges, természetellenes helyzetben. Feje mellett sötét tócsa képződött, a nedvesség lassan a padlóra csöpögött. Iszonyatos hangja volt.
 Erőt vettem magamon, és az ezredeshez léptem. Bőre hideg volt, mikor megtapintottam. Felemeltem a kezét – élettelenül hanyatlott vissza az íróasztalra. Ez az ember halott – golyót röpítettek a fejébe.
 Az ajtóhoz mentem, és Marynek kiáltottam. Ahogy csak a lába bírja, fusson el Haydock doktorért, mondtam. A doktor itt lakik a sarkon. Baleset történt, közöltem Maryvel. Ezt mondja a doktornak.
 Azután visszamentem a szobába, becsuktam az ajtót, és vártam az orvost.
 Szerencsére Mary otthon találta. Haydock derék ember; nagydarab, erős, egészséges férfi, viharedzett, becsületes képe van.
 Szemöldöke magasabbra szökött, amikor némán a szoba túlsó végébe mutattam. Mint orvoshoz illik, izgalomnak semmiféle jelét nem adta. A halott fölé hajolt, és sietősen megvizsgálta. Aztán felegyenesedett, és rám nézett.
 – Nos? – kérdeztem.
 – Hát bizony meghalt – úgy félórája, körülbelül.
 – Öngyilkosság?
 – Szó sincs róla. Nézze a seb helyét. Meg aztán, ha ő röpítette a golyót a fejébe, hova lett a fegyver?
 Fegyvernek bizony nyomát se láttuk.
 – Jobb lesz, ha nem nyúlunk semmihez – mondta Haydock. – Telefonálok a rendőrségre.
 Felemelte a kagylót, és beleszólt. A lehető legkurtábban ismertette a tényeket, aztán letette a kagylót, és odalépett hozzám. Én közben leültem egy karosszékbe.
 – Ronda dolog. Hogy talált rá?
 Elmondtam.
 – Mit gondol … meggyilkolták? – kérdeztem elcsukló hangon.
 —Úgy néz ki. Mármint ... mi másról lehetne szó? Különös história. Vajon ki rúghatott ki szegény öreg fickóra? Persze, tudom, nem volt valami népszerű, de hát ezért még nemigen gyilkolnak meg senkit.
 – Van itt valami rejtély – mondtam. – Ma délután telefonon elhívtak egy haldokló hívemhez. Amikor odaértem, mindenki nagyon meg volt lepve, hogy mit keresek ott. A beteg lényegesen jobban van, a felesége pedig kereken tagadta, hogy telefonált volna nekem.
 Haydock összevonta a szemöldökét.
 – Ez valóban gyanús... Ezek szerint magát szándékosan távolították el a házból. A felesége hol van?
 – Egész napra felment Londonba.
 – És a lány?
 – Kint van a konyhában, a ház túloldalán;
 – Ahol bizonyára semmit sem hall abból, ami itt történik. Csúnya história,. Ki tudta, hogy Protheroe idejön?
 —Délelőtt a főutcán közölte ebbéli szándékát – harsányan, már ahogy szokta.
 —Vagyis az egész falu tudhatott róla? Mint ahogy mindig mindenről. Tud valakiről, aki kirúgott az öregre?
 Lawrence Redding sápadt arca, eszelős tekintete jelent meg előttem. Szerencsére nem kellett felelnem, mert a folyosóról léptek hallatszottak.
 – A rendőrség – mondta a doktor, és felállt.
 A karhatalmat Hurst közrendőr képviselte. Felettébb fontoskodó arcot vágott, de látszott, hogy nem érzi magát elemében.
 – Jó estét, uraim – köszönt. – A felügyelő úr bármelyik percben megérkezhet. Közben végrehajtom az utasításait. Értesülésem szerint Protheroe ezredest lelőtt állapotban találták – a paplakban.
 Elhallgatott, és ridegen gyanakvó pillantást vetett rám, amelyet az alkalomhoz illően a sértett ártatlanság tekintetével viszonoztam.
 Hurst az íróasztalhoz lépett, és kijelentette:
 – Tilos bármit is megérinteni, amíg a felügyelő úr meg nem érkezik.
 Olvasóim szíves tájékoztatására alább mellékelem a szoba vázlatos rajzát.
 Hurst elővette jegyzetfüzetét, megnyalta ceruzája hegyét, aztán várakozásteljes pillantást vetett kettőnkre.
 Ismét elmondtam, hogyan akadtam rá a holttestre. Hurst lelkiismeretesen lejegyezte szavaimat, ami tekintélyes időt vett igénybe, majd a doktorhoz fordult.
 – Véleménye szerint, Haydock doktor, mi volt a halál oka?
 —Fejlövés, közvetlen közelről.
 – És a fegyver?
 – Teljes bizonyossággal csak akkor tudom megmondani, ha már kiszedtük a golyót. Minden valószínűség szerint kis kaliberű pisztolyból adták le a lövést – talán egy 25-ös Mauserből. 
  	Összerezzentem. Eszembe jutott előző esti beszélgetésünk és Lawrence Redding beismerése. A rendőr hideg halszeme rám szegeződött.
 – Mondott valamit, uram? Megráztam a fejem. Akármire gyanakszom, az csak gyanú, és megtartom magamnak.
 – Az ön véleménye szerint mikor következett be a tragédia?
 A doktor egy-két percig hallgatott, csak azután felelt:
 – Az ezredes körülbelül egy fél órája, legfeljebb harmincöt perce halt meg, úgy hiszem. Annál előbb semmiképpen.
 Hurst hozzám fordult.
 – A lány hallott valamit?
 – Tudomásom szerint nem hallott semmit – feleltem. – De talán kérdezze meg őt magát.
 E pillanatban azonban megérkezett Slack felügyelő: kocsin jött a két mérföldnyire fekvő Much Benhamből.
 Slack felügyelőt esküdt ellensége sem vádolhatja lanyhasággal. Nyughatatlan, fekete hajú, izgő-mozgó, erélyes férfiú volt, szúrós szemének pillantását semmi sem kerülte el. Ellentmondást nem tűrő modora a gorombaságig nyers volt.
 Üdvözlésünket kurta biccentéssel fogadta, aztán megragadta alárendeltje jegyzőkönyvét, suttogóra fogott hangon néhány szót váltott Hursttel, majd a holttesthez csörtetett.
 —Nyilván mindent elmozdítottak, összefogdostak – mondta.
 —Nem nyúltam semmihez – szögezte le Haydock.
 – Én sem – csatlakoztam.
 A felügyelő néhány pillanatig az asztalon látható tárgyakat szemlélte, majd szemügyre vette a vértócsát.
 – Aha! – mondta aztán diadalmas hangon. – Ez az, ami nekünk kell! Az óra felborult, amikor az áldozat előrebukott. Így megkapjuk a bűntény időpontját. Hat óra huszonkét perc. Mit mondott, doktor, hány órakor állt be a halál?
 – Körülbelül fél órája, de lehetséges ... A felügyelő az óráját tanulmányozta.
 – Hét óra öt perc. Mintegy tíz perccel ezelőtt kaptam a hírt, azaz öt perccel hét előtt. A holttestet körülbelül háromnegyed hétkor találták meg. Értesülésem szerint önt azonnal hívatták. Mondjuk, tíz percet vett igénybe, amíg megvizsgálta ... Nos, ez szinte másodpercre egyezik!
 – Nem garantálom az eltelt időt teljes pontossággal – mondta Haydock. – Csak hozzávetőleges a becslés.
 – Az is jó, kérem, az is jói Megpróbáltam közbeszólni.
 – Az az óra ...
 – Engedelmével, uram, itt az beszél, akit én kérdezek. Sürget az idő. Tökéletes csendet kérek.
 – Igen, de azt szeretném mondani...
 – Tö-ké-le-tes csendet! – meredt rám vadul a felügyelő. Megkapta, amit kért.
 Még akkor is az íróasztal körül szimatolt.
 – Miért ült ide? ... – tűnődött. – Levelet akart netán írni... Hohó! Hát ez meg micsoda?
 És diadalmas mozdulattal felemelt egy papírlapot. A lelet fölötti örömében még azt sem bánta, hogy odalépek mellé, és én is szemügyre veszem a papírt.
 Az én levélpapírtömböm egy lapja volt; felül, a keltezés helyén ez állt rajta: 6.20.
 „Kedves Clement – kezdődött az írás –, sajnos nem várhatok tovább, de..." – és itt az írás torz ákombákomba torkollt.
 – Világos, mint a vakablak – jelentette ki diadalmasan Slack felügyelő. – Leül, hogy megírja az üzenetet, az ellenség halkan belopózik az erkélyajtón, és az áldozatot írás közben lelövi. Mit óhajtanak még?
 – Csak annyit szeretnék mondani... – kezdtem.
 – Lépjen odébb, uram, legyen szíves. Lábnyomokat keresek.
 Négykézlábra ereszkedett, és a nyitott erkélyajtó felé mászott.
 – Úgy érzem, tudomására kell hoznom ... – mondtam makacsul.
 A felügyelő felállt. Ridegen beszélt és határozottan.
 – Ezzel majd később foglalkozunk. Az urak leköteleznének, ha elhagynák a helyiséget. Kifelé, kérem.
 Mi pedig jámboran tűrtük, hogy kitessékeljenek, mint a pajkos gyerekeket.
 Mintha évek teltek volna el – pedig még csak negyed nyolc volt.
 —No, nekem ebből elég – jelentette ki Haydock. – Ha annak a felfuvalkodott hólyagnak szüksége van rám, a rendelőmben megtalál. Viszlát.
 —Itthon van a nagysága – kukkantott be Mary az ajtón. Szeme elkerekedett, majdhogy ki nem pottyant a helyéről. – Öt perce, hogy megjött.
 Griseldát a szalonban találtam. Rémültnek, izgatottnak látszott.
 Mindenről beszámoltam, ő figyelmesen végighallgatott.
 – A levél keltezése 6.20 – fejeztem be. – Az óra pedig felborult, és 6.22-kor állt meg.
 – Nem mondtad meg a felügyelőnek, hogy azt az órát mindig előreigazítjuk egy negyedórával? – kérdezte Griselda.
 – Nem – feleltem. – Nem mondhattam meg, mert nem hagyott szóhoz jutni. Pedig igazán igyekeztem.
 Griselda összevonta a szemöldökét. Látszott, valami sehogy sem megy a fejébe.
 – De hát Len – szólalt meg végül –, így az egész dolog teljesen érthetetlen. Amikor az az óra hat húszat mutatott, akkor igazában még csak öt perccel múlt hat, és öt perccel hat után Protheroe ezredes valószínűleg még ide sem ért!
 Hatodik fejezet

 	Egy darabig az óra dolgán spekuláltunk, de sehogy sem tudtunk eligazodni rajta. Griselda biztatott, próbáljam meg még egyszer, hogy Slack felügyelő tudomására hozzam a dolgot, e ponton azonban – hogy népszerű fordulattál éljek – megvetettem a négy lábamat.
 	Slack felügyelő tűrhetetlenül és tökéletesen indokolatlanul goromba. Várva vártam azt a pillanatot, amikor legnagyobb bosszúságára előállhatok majd az értékes adalékkal. Akkor aztán szelíd szemrehányással azt mondom majd:
 – Hiszen ha hallgatott volna rám, felügyelő úr... 	Arra számítottam, beszélni akar még velem, mielőtt elmegy, de legnagyobb meglepetésünkre Marytől értesültünk, hogy már régen eltávozott, kulcsra zárta a dolgozószoba ajtaját, és szigorú parancsot adott ki, hogy senki meg ne kísérelje átlépni a szoba küszöbét.
 Griselda úgy érezte, fel kell mennie az Udvarházba. 	– Szegény Anne-nek rémes lehet... a rendőrség … meg ez az egész… – mondta.
 – Talán tudok érte tenni valamit.
 Szívből helyeseltem a tervet, és Griselda el is ment, miután a lelkére kötöttem, hogy okvetlenül telefonáljon, ha úgy látja, hogy a hölgyek bármelyikének vigasszal vagy támogatással szolgálhatok.
 Ezek után sorra telefonáltam a vasárnapi iskola tanítóit, akiket háromnegyed nyolcra vártam, a szokásos heti előkészítő órára. Úgy véltem, az adott körülmények között helyesebb, ha elhalasztom az oktatást.
 Ezután Dennis lépett a színre – teniszezni volt, épp akkor ért haza. Látható megelégedésére szolgált az a tény, hogy gyilkosság történt a paplakban.
 – Ezt a tésztát, hogy az ember ott legyen egyenesen a tett színhelyén! – lelkendezett.
 – Mindig is az volt a vágyam, hogy belekeveredjek valami gusztusos bűnügybe. Mért zárta le a rendőrség a dolgozószobát? Egy másik kulcs nem nyitja esetleg?
 Szigorúan kijelentettem, hogy hallani sem akarok ilyesmiről. Dennis kelletlenül engedett. Miután apróra kifaggatott az ügy felől, kiment a kertbe lábnyomokat keresni. Közben derűsen megjegyezte, még szerencse, hogy csak az öreg Protheroe-t tették el láb alól, aki közutálatnak örvendett.
 Könnyelmű, szívtelen magatartása bizony bosszantott, de aztán elgondolkoztam: lehetséges, hogy túlságosan szigorú vagyok a fiúval. Dennis korában a detektívtörténetek a világon a legizgalmasabbak, és ha az ember belebotlik egy valóságos detektívtörténetbe, hullástul, mindenestül – nos, egy egészséges gondolkodású fiúnak ez bizonyára a boldogság tetőfoka. Tizenhat éves fiúk számára a halál mit sem jelent.
 Griselda vagy egy óra múlva jött haza. Közvetlenül azelőtt, hogy odaért volna, közölte a felügyelő a hírt Anne Protheroe-val.
 A felügyelő megtudta, hogy Mrs. Protheroe mintegy háromnegyed hatkor látta utoljára a férjét a faluban, és hogy semmiféle felvilágosítással nem szolgálhat az ügyben. Slack távozott, miután közölte, hogy másnap, részletesebb beszélgetés céljából, visszatér.
 —A maga módján egészen rendes volt – ismerte be vonakodva Griselda.
 – Mrs. Protheroe hogyan fogadta a hírt? – kérdeztem.
 – Hát... alig szólt. De hát ő ilyen hallgatag.
 —Igen – bólintottam. – El sem tudom képzelni, amint Anne Protheroe hisztérikus rohamot kap.
 – Persze nagy megrázkódtatás. Azt láthatja az ember. Megköszönte, hogy meglátogattam, azt mondta, nagyon hálás, de nem segíthetek semmiben.
 – Lettice-szel mi van?
 – Teniszezik valahol. Még nem ért haza. Hallgattunk egy sort. Aztán Griselda szólalt meg.
 – Tudod, Len, Anne olyan furcsa volt… annyira, de annyira furcsa!
 – Bizonyára a megrázkódtatás – véltem.
 – Igen ... Biztosan ... De azért... – Griselda tűnődőn összevonta a szemöldökét. – Valahogy mégsem, mintha nem is az lett volna. Úgy látszott, nem a kétségbeesés vette le a lábáról... inkább ... inkább retteg.
 – Retteg?
 – Igen ... persze csak belül. Nem mutatja. Illetve nem akarja mutatni. De a szeme... mintha mindig figyelne ... Mintha ... mintha sejtené, hogy ki ölte meg az ezredest. Egyre csak azt kérdezte, gyanúsítanak-e valakit.
 – Igazán? – kérdeztem elgondolkodva,
 – Igen. Persze Anne csodálatosan fegyelmezi magát, de akárki láthatta, hogy iszonyúan odavan. Jobban, mint gondoltam volna, mert, ugye, azt mindenki tudja, hogy nem éppen imádta a férjét. Sőt, mi tagadás, inkább utálta.
 – A halál olykor megváltoztatja érzéseinket – mondtam.
 – Hát igen. Lehet.
 Dennis jelent meg, roppant izgatottan. Az egyik virágágyásban egy lábnyomra bukkant! Egészen bizonyos volt benne, hogy a rendőrség figyelmét elkerülte a nyom, és hogy ez lesz az egész rejtély kulcsa.
 Nyugtalan éjszakám volt. Dennis már jóval reggeli előtt elment, hogy „megszerezze a legfrissebb információkat", mint mondta.
 A nap első szenzációjával mégsem ő szolgált, hanem Mary.
 Éppen reggelihez ültünk, amikor a lány berohant a szobába, arca lángolt, szeme ragyogott, és szokásos keresetlen modorában szólalt meg:
 – Hát gondolták volna? Épp most hallom a péktől! Lefogták a Redding urat!
 – Letartóztatták Lawrence-et? – kiáltott fel Griselda hitetlenül. – Érthetetlen. Ez csak valami ostoba tévedés lehet.
 – Nincs itt semmi tévedés, nagysága kérem – mondta Mary reszketve a boldog izgalomtól. – Mr. Redding maga ment, és feladta magát. Még az este. Egyenesen odamegy, ledobja a fegyvert az asztalra, és azt mondja: „Én voltam." Csak így, egyszerűen.
 És diadalmas pillantást vetett ránk. Szemmel láthatólag minden várakozását kielégítette a szavaival keltett hatás. Egymásra bámultunk Griseldával.
 – Ez nem igaz – szólalt meg végül Griselda. – Egyszerűen nem lehet igaz!
 Észrevette, hogy makacsul hallgatok, és megkérdezte:
 – Len, ugye, te se hiszed el? Nehezemre esett válaszolni. Csak ültem, hallgattam, és agyamban vadul kergetőztek a gondolatok.
 – Lawrence megőrült! – mondta Griselda. – Tisztára megőrült. Vagy gondolod, hogy talán ketten együtt nézegették a pisztolyt, és véletlenül elsült?
 – Nem tartom valószínűnek.
 – De hát csakis valami véletlen lehetett. Baleset. Hiszen indítóoknak még csak árnyéka sincs! Miféle oka lehetett Lawrence-nek, hogy megölje Protheroe ezredest?!
 Erre a kérdésre igen pontos választ adhattam volna, de tőlem telhetőleg igyekeztem kímélni Anne Protheroe-t. Talán még meg lehet akadályozni, hogy a neve belekeveredjék a dolgokba.
 – Ne felejtsd el, hogy nézeteltérés volt köztük – mondtam.
 – Lettice meg a fürdőruha miatt! De hát ez képtelenség; és ha történetesen Lettice meg Lawrence titokban jegyesek – még ez sem ok arra, hogy megölje az apját!
 – Nem tudhatjuk, mik a valóságos tények, Griselda.
 – Ezek szerint te elhiszed, Len! Hogy lehetsz ilyen! Hidd el, egészen biztos, hogy Lawrence a haja szálát se görbítette meg!
 —Ne felejtsd el, hogy épp a kapunk előtt találkoztam vele. Olyan volt, mint az őrült.
 – Igen, de akkor is ... ez képtelenség!
 – No, és az óra – folytattam. – Ez megmagyarázná az óra dolgát. Lawrence bizonyára visszaállította, hogy így teremtsen magának alibit. Látod, hogy Slack felügyelő nyomban lépre ment.
 – Ebben tévedsz, Len. Lawrence tudta, hogy az óra siet. „Így szoktatják pontosságra a papot" – még ő mondta, nem emlékszel? Lawrence sohasem követett volna el akkora hibát, hogy visszaállítja hat huszonkettőre: Úgy állította volna be, hogy valószínűsítse a dolgot, mondjuk háromnegyed hétre.
 – Talán nem tudta, hány órakor ért ide Protheroe. Vagy egyszerűen megfeledkezett róla, hogy az óra siet.
 Griselda nem értett egyet velem.
 – Ha valaki gyilkosságot követ el, muszáj roppant óvatosnak lennie az ilyesmiben.
 – Nem tudhatod, kedvesem – mondtam szelíden. – Te még sosem követtél el gyilkosságot.
 Mielőtt Griselda megszólalhatott volna, árnyék vetült a reggeliző asztalra, és egy finom hang szólalt meg:
 – Bocsánatukat kérem a betolakodásért... De a szomorú körülmények, a végtelenül szomorú körülmények...
 Szomszédunk volt az, Miss Marple. Udvarias tiltakozásunk hallatán belépett a franciaablakon, és én széket húztam neki az asztalhoz. Az idős hölgy arcán pír honolt, és szemmel láthatólag izgatott volt.
 – Szörnyűség, hát nem? Szegény Protheroe ezredes. Nem volt talán nagyon kellemes ember, nem kimondottan népszerű, de azért igen szomorú eset. És mint hallom, itt lőtték le, a paplak dolgozószobájában? ...
 – Valóban így történt – mondtam.
 – De hát a drága tiszteletes úr, ugyebár, nem volt itthon? – fordult Griseldához Miss Marple.
 Elmondtam, hogy s mint történt a dolog.
 – Dennis nincs idehaza ilyenkor? – pillantott körül Miss Marple.
 – Dennis felcsapott detektívnek – mesélte Griselda. – Borzasztóan izgatott, mert talált egy lábnyomot az egyik virágágyban, és most alighanem a rendőrségre ment, hogy közölje velük.
 —Ejnye, ejnye – ingatta a fejét Miss Marple. – Micsoda hűhó... És Dennis bizonyára meg van róla győződve, hogy tudja, ki a tettes. Nos, ami azt illeti, bizonyára valamennyien tudni véljük, hogy ki volt az.
 – Vagyis nyilvánvaló? – kérdezte Griselda.
 – Nem, drágám, nem úgy értem. Merem állítani, hogy mindenki másra gondol. Ezért annyira fontos, hogy bizonyíték is legyen. Én például tökéletesen meg vagyok róla győződve, hogy tudom, ki tette. De be kell vallanom, hogy a legcsekélyebb bizonyítékom sincs rá. Ilyen esetekben vigyázni kell arra, mit mondunk – az embert egykettőre beperelhetik rágalmazásért. Én legalábbis eltökéltem, hogy a lehető legóvatosabban viselkedem Slack felügyelővel. Üzent, hogy ma délelőtt fel akar keresni, most pedig, épp az imént telefonált, hogy végül mégsem látszik szükségesnek.
 – Bizonyára a letartóztatás tette fölöslegessé – mondtam.
 – A letartóztatás? – Miss Marple előrehajolt; izgatottságában pír futotta el az arcát. – Nem tudtam letartóztatásról.
 Minthogy Miss Marple rendszerint valamennyiünknél tájékozottabb, fel sem tételeztem, hogy nincs tisztában a legújabb fejleményekkel.
 – Úgy látszik, nem ugyanarról beszéltünk – mondtam. – Igen, letartóztatták Lawrence Reddinget.
 – Lawrence Reddinget? – Miss Marple roppantul meglepődött.
 – Igazán nem, gondoltam volna...
 Griselda hevesen közbeszólt.
 – Én még most sem tudom elhinni. Nem, még akkor sem, ha százszor is beismerte!
 – Beismerte? – visszhangozta Miss Marple.
 – Hogy beismerte volna? Ó, istenkém, hát én egészen rossz vágányon voltam, igen, igen, rossz vágányon ...
 – Hiába, én csak azt tudom elképzelni, hogy baleset történt – jelentette ki Griselda.
 – Neked nem ez a véleményed, Len? Már az is ezt bizonyítja, hogy Lawrence önként jelentkezett, és feladta magát.
 Miss Marple kíváncsian előrehajolt.
 —Hogy feladta magát?
 – Igen.
 – Ó! – sóhajtott fel Miss Marple. – Úgy örülök ... annyira örülök ...
 Ezúttal én néztem rá meglepetten.
 – Minden bizonnyal őszinte megbánás késztette erre a lépésre Reddinget – mondtam.
 – Megbánás? – csodálkozott Miss Marple.
 – De aranyos, drága tiszteletes úr, hát csak nem tartja Mr. Reddinget bűnösnek?
 Most én csudálkoztam.
 – De hiszen bevallotta
 —Igen, igen! De hisz éppen ez bizonyítja! Mármint hogy semmi köze nem volt a dologhoz, hát nem?
 – Nem – jelentettem ki. – Lehet, hogy nehéz a felfogásom, de egyszerűen nem látom be, hogy ez azt bizonyítaná. Ha valaki nem követett el gyilkosságot, nem látom, miért tenne úgy, mintha elkövette volna.
 – Pedig van oka – mondta Miss Marple. – Mi sem természetesebb. Mindennek mindig van oka. És a fiatalemberek gyakran igen forrófejűek, és hajlandók mindjárt a legrosszabbat hinni.
 Miss Marple Griseldához fordult.
 – Nem értesz velem egyet, drágám?
 – Én... én nem is tudom – mondta Griselda. – Olyan nehéz megállapítani, hogy mit is gondoljon az ember. Semmi okát nem látom, miért viselkedik Lawrence elmeháborodott módjára.
 —Ha láttad volna az arcát tegnap este … kezdtem.
 – Meséljen – mondta Miss Marple.
 Elmondtam, hogy értem haza előző este, s ő figyelmesen hallgatott. Amikor befejeztem, megszólalt:
 – Tudom, hogy gyakran nagyon csacsi vagyok, és nem fogom fel első hallásra a dolgokat, de most igazán nem értem magát, Mr. Clement. Én úgy gondolom, ha egy fiatalember elszánná magát arra a mérhetetlen gonoszságra, hogy kioltja egy felebarátja életét, akkor utána nem volna zaklatott. Előre megfontolt, hidegvérrel elkövetett cselekedet volna, és előfordulhatna ugyan, hogy a gyilkos siettében apróbb hibákat követ el, de semmiképpen sem volna olyan izgalmi állapotban, mint amit ön leír. Az ember nehezen tudja magát hasonló helyzetbe képzelni, s én nem hiszem, hogy hasonló állapotba kerülnék.
 – Nem ismerjük a körülményeket – vetettem ellen. – Ha összeszólalkoztak, lehet, hogy Lawrence hirtelen felindulásában sütötte el a pisztolyt, és utóbb elrémült tettén. Magam erre a véleményre hajlok.
 —Jól tudom, kedves Mr. Clement, hogy szívesen értelmezzük tetszésünk szerint a dolgokat. De a tények akkor is tények, nem? Márpedig én úgy gondolom, a tényeket sehogyan sem lehet úgy értelmezni, ahogy ön tette, tiszteletes úr. A lány határozottan kijelentette, hogy Mr. Redding mindössze néhány percet töltött a házban, holott ez nem lett volna elegendő egy efféle összeszólalkozás kibontakozására. Meg aztán, amint hallom, az ezredest hátulról lőtték le, miközben levelet írt – legalábbis így mondta a szolgálóm. Így is volt – felelte Griselda. – Úgy látszik, meg akarta írni, hogy nem várhat tovább. Az üzenetet hat óra húsz perckor keltezték, és az asztali óra felborult, és éppen hat óra huszonkét perckor megállt, és éppen ezen nem tudunk sehogy sem eligazodni, Len meg én.
 És megmagyarázta, hogy mindig negyedórával előbbre állítjuk az órát.
 – Nagyon különös – mondta Miss Marple. – Igazán nagyon különös. De az a levél, az szerintem még különösebb. Úgy értem ...
 Elhallgatott és hátranézett. Lettice Protheroe állt a kertben a franciaablak előtt, és kurta „jó reggelt” kívánt.
 Azután egy székbe vetette magát, és a szokásosnál élettelibb hangon szólalt meg:
 – Hallom, letartóztatták Lawrence-et.
 – Igen – mondta Griselda. – Nagy megdöbbenéssel hallottuk.
 – Igazából sosem hittem, hogy apát meggyilkolják— közölte Lettice. Szemmel láthatólag azon igyekezett, hogy senki se tételezzen fel róla szomorúságot, netán gyászt. – Pedig sokan szerették volna, az biztos. Néha magam is megtettem volna.
 – Ennél valamit, Lettice? Egy csésze teát? ... – kérdezte Griselda.
 – Nem, köszönöm. Csak átnéztem, hogy nem hagytam-e itt a sapkámat... egy olyan vicces kis sárga satyakot. Úgy emlékszem, a múltkor a dolgozószobában hagytam.
 – Ha ott hagytad, most is ott van – mondta Griselda. – Mary soha el nem tesz semmit.
 – Bemegyek, megnézem – közölte Lettice. – Elnézést a zűrért, de valamennyi tökfödőmet elhagytam.
 – Sajnos, most nem mehet be – mondtam. – Slack felügyelő lezárta a szobát.
 – Jaj, de bosszantó. Nem lehetne az ablakon bemenni?
 – Sajnos, nem. Belülről is el van reteszelve. De hát, Lettice, az a sárga sapka most biztosan nem kell magának?!
 – A gyászra gondol? Én ugyan nem csinálok magamból bohócot. Teljesen elavult dolog. Szörnyen bosszantó ez Lavvrence-szel… igazán rémesen bosszantó.
 Felállt, és összevonta szemöldökét.
 – Biztosan miattam meg a fürdőruha miatt történt az egész. Micsoda hülyeség …
 Griselda már-már szóra nyitotta a száját, de aztán, úgy látszik, meggondolta, és hallgatott.
 Lettice ajkán furcsa mosoly játszott.
 – Azt hiszem, most hazamegyek – mondta halkan –, elmondom Anne-nek, hogy Lawrence-et letartóztatták.
 És kilépett a franciaablakon.
 Griselda Miss Marple-hoz fordult:
 – Miért léptél a lábomra?
 Az idős hölgy mosolygott.
 – Azért, drágám, mert azt hittem, mondani akarsz valamit. És általában jobb, ha hagyjuk, hogy a dolgok menjenek a maguk útján. Én nem hinném, hogy ez a kislány csakugyan olyan szórakozott, mint amilyennek tetteti magát. Nagyon is határozott elgondolása van, és annak értelmében cselekszik.
 Mary harsányan kopogtatott az ebédlő ajtaján, és nyomban be is lépett.
 – Mi az? – kérdezte Griselda. – És már hányszor mondtam, Mary, hogy sose kopogjon.
 – Gondoltam, talán zavarok – mondta Mary. – Melchett ezredes van itt. Az urat keresi.
 Melchett ezredes a megyei rendőrfőnök. Nyomban felálltam.
 – Gondoltam, nem illik kint hagyni az előszobában, hát beküldtem a szalonba – mondta Mary. – Leszedhetek?
 – Még nem – mondta Griselda. – Majd csengetek.
 Miss Marple-hoz fordult, én pedig kimentem a szobából.
 Hetedik fejezet

 	Melchett ezredes élénk kis ember; gyakran (és váratlanul) felhorkan. Vörös haja van, és átható tekintetű kék szeme.
 —Jó reggelt, tiszikém – mondta. – Csúf dolog, igaz? Szegény öreg Protheroe. Nem mintha állhattam volna. Nem volt népszerű az öreg. Magának sem lehetett valami kellemes, igaz-e? Remélem, az asszonyka nem idegesítette föl magát.
 – Griselda igen higgadtan fogadta az eseményeket – mondtam.
 – Szerencse. Ronda dolog, ha ilyesmi történik a házban. Mondhatom, csodálkozom Reddingen! Nagy tapintatlanság.
 Nevethetnékem támadt; alig bírtam elfojtani. Melchett ezredes azonban láthatólag természetesnek tartotta, hogy egy gyilkostól tapintatot várjon el, úgyhogy megjegyzés nélkül hagytam a dolgot.
 – Mondhatom, meghökkentett, hogy a fickó besétált, és föladta magát – folytatta Melchett ezredes, és egy karosszékbe vetette magát.
 – Hogy történt voltaképpen?
 – Este, úgy tíz óra tájban, beállít a fickó, ledob az asztalra egy pisztolyt, és azt mondja: „Itt vagyok. Én tettem." Csak így, egyszerűen.
 – Hogyan mondta el az esetet?
 – Nem mondott sokat. Persze, figyelmeztették, hogy amit mond, felhasználhatják ellene, és jogában áll csak az ügyvédje jelenlétében nyilatkozni. De ő csak nevetett. Azt állítja, azért jött ide, mert magával akart beszélni, és itt találta Protheroe-t. Összeszólalkoztak, ő meg lelőtte. Nem hajlandó elárulni; min vesztek össze. Ide figyeljen, Clement; köztünk szólva, nem tud maga valamit a dologról? A fülembe jutott egy és más – hogy Protheroe kiutasította a házából Reddinget; vagy ilyesmi. Mi történt? Elcsábította Protheroe lányát, vagy mi? Amennyire lehet; igyekszünk persze kihagyni belőle a kislányt. Ez volt a dolog mögött?
 – Nem – feleltem. – Higgye el, egészen más volt az ok, de e pillanatban nem mondhatok többet.
 Melchett ezredes bólintott, majd felállt.
 —Örülök, hogy tudom. Sok a szóbeszéd, persze, annyi itt a nő … No, elballagok. Haydockkal kell beszélnem. Beteghez hívták, de most már bizonyosan hazaért. Magának megmondhatom: sajnálom ezt a dolgot Reddinggel. Mindig rendes fickónak néztem. Remélem, sikerül a védelemnek összehozni valamit a mentségére. Háborús sérülés utóhatása, késleltetett sokk, ilyesmi. Kiváltképpen ha nem derül ki valami nyomós indítóok. No, én megyek. Maga nem jön?
 – Nagyon szívesen – mondtam, azzal kettesben átmentünk a doktorhoz.
 Haydock a szomszéd házban lakik. Szolgálója azt mondta, a doktor nemrég ért haza. Bevezetett az ebédlőbe, ahol Haydock épp készült nekilátni a szalonnás rántottájának. Barátságos bólintással üdvözölt.
 – Sajnálom, hogy nem voltam itthon, amikor keresett. Szüléshez hívtak. Fél éjszaka ébren voltam a maguk dolgában. Itt a golyó.
 És egy kis dobozt tett elénk. Melchett szemügyre vette a tartalmát.
 – .25-ös? Haydock bólintott.
 – A részletekről majd beszámolok a halottszemlén. Most elég annyi, hogy a halál gyakorlatilag azonnal beállt. Bolond az a fiatalember, hát minek kellett ilyet csinálni? Az a meglepő mellesleg, hogy senki sem hallotta a lövést.
 – Ezen magam is csodálkoztam – mondta Melchett.
 – A konyhaablak a másik oldalra nyílik – magyaráztam. – Csukva volt a dolgozószoba ajtaja, a tálalóé, a konyháé, alig hiszem, hogy bárki hallhatott volna valamit. És a lányon kívül más nem volt a házban.
 – Hm – ingatta a fejét Melchett. – Akkor is furcsa. Vajon a szomszédban az az idős hölgy... hogy is hívják... Miss Marple, hogyhogy nem hallotta? A dolgozószoba ablaka nyitva volt.
 – Talán hallotta – vélekedett Haydock.
 – Nem hiszem – mondtam. – Épp az imént járt nálunk, és nem említett semmi ilyesmit, holott bizonyára megtette volna, ha van bármi említésre méltó.
 – Talán hallotta, de nem figyelt rá... azt gondolhatta, hogy egy autó kipufogója.
 Feltűnt nekem, hogy Haydock ma délelőtt milyen jó kedélynek örvend. Már-már olyan volt, mintha nagy igyekezettel próbálná elfojtani kitörő jókedvét.
 – No és ha teszem azt, hangtompítót használt? – kérdezte. – Nagyon valószínű. Akkor senki sem hallhatott semmit.
 Melchett a fejét rázta.
 – Slack semmi ilyesminek a nyomát sem találta. Kérdezte Reddinget, az meg szemmel láthatólag azt sem tudja, mi fán terem a hangtompító, és kerek perec tagadta, hogy bármi effélét használt volna. Azt gondolom, bátran elhihetjük neki.
 – Szegény ördög, hát igen.
 – A fene a bolond fejét! – fakadt ki Melchett. – Elnézést, Clement. De hát csakugyan: elment az esze annak a fickónak? Egyszerűen nem fér a fejembe, hogy gyilkolt.
 – Indítóok? – érdeklődött Haydock. Kiitta a kávéját, és hátratolta a székét.
 – Állítólag összeszólalkoztak, Redding elveszítette az önuralmát, és lelőtte Protheroe-t.
 – Arra gondol, hogy pillanatnyi felindulásban elkövetett emberölést lehet kihozni? – Haydock a fejét rázta. – Nem megy. Redding odalopózott az ezredes mögé, miközben az írt, és főbe lőtte. Aligha volt ott „összeszólalkozás".
 – Nem is igen lett volna rá idő – tettem hozzá, mert eszembe jutott, mit mondott Miss Marple. – Odasettenkedni mögé, lelőni, visszaállítani az órát hat óra húsz percre, és megint elmenni – elég sok időt igényelt volna. Sose felejtem el Redding arcát, amikor kint a kapu előtt összefutottunk, meg ahogy azt mondta: „ ... Protheroe-val akar találkozni? Na, majd mindjárt találkozik vele!" Ha semmi más, már ez felkelthette volna a gyanúmat azzal kapcsolatban, ami néhány perccel azelőtt történt.
 Haydock rám meredt.
 – Hogy érti ezt, hogy néhány perccel azelőtt történt? Mit gondol, mikor lőtte le Redding Protheroe-t?
 – Néhány perccel azelőtt, hogy hazaértem. A doktor a fejét rázta.
 – Lehetetlen. Teljességgel lehetetlen. Protheroe akkor már jó ideje halott volt.
 – De drága doktorom – kiáltott fel Melchett ezredes –, hisz maga mondta, hogy a fél óra csak hozzávetőleges becslés!
 – Fél óra, harmincöt perc, huszonöt perc, még húsz perc is – de annál semmiképpen sem kevesebb. Hisz akkor a holttest még ki sem hűlt volna, mire odaértem!
 Egymásra bámultunk. Haydocknak elváltozott az arca. Egyszeriben szürke lett, és öreg. Vajon mi okozta ezt a változást?
 – De hát figyeljen rám, Haydock – találta meg a hangját Melchett ezredes. – Ha Redding beismeri, hogy háromnegyed hétkor lőtte le ...
 Haydock felugrott.
 —Mondom, hogy lehetetlen! – ordította. – Ha Redding azt mondja, hogy háromnegyed hétkor lőtte le Protheroe-t, akkor Redding hazudik! A mennykőbe is, orvos vagyok én, vagy máriáshuncut?! A vér már alvadt, amikor megvizsgáltam!
 – Ha Redding hazudik... – kezdte Melchett. De aztán elhallgatott; csak a fejét csóválta.
 – Legjobb lesz, ha elmegyünk a rendőrségre, és beszélünk a fejével – mondta végül.
 Nyolcadik fejezet

 	Alig ejtettünk szót, amíg beértünk a rendőrőrsre. Haydock hátramaradt egy kicsit, és a fülembe suttogta:
 – Sehogy sem tetszik nekem ez a dolog, tudja. Van itt valami, ami sehogy se megy a fejembe.
 Aggodalom, már-már kétségbeesés ült ki az arcára.
 Slack felügyelő bent volt a rendőrőrsön, és néhány perc múlva már szemtől szemben találtuk magunkat Lawrence Reddinggel.
 Sápadt volt, vonásai feszültek; de nyugodt volt; az adott körülmények között bámulatra méltóan nyugodt. Melchett hümmögött-hammogott, látszott rajta, hogy pokolian ideges.
 – Ide figyeljen, Redding – bökte ki végül. – Tudomásom van róla, hogy vallomást tett itt Slack felügyelő jelenlétében. Azt mondta, hogy körülbelül háromnegyed hétkor bement a paplakba, ott találta Protheroe-t, összeszólalkozott vele, lelőtte, aztán eljött. Nem olvasom fel a vallomását, de körülbelül ez a lényege.
 —Igen.
 —Kérdeznék egyet-mást. Már közöltem magával, hogy csak akkor kell válaszolnia, ha akar. Az ügyvédje ... Lawrence közbevágott.
 – Nincs semmi rejtegetnivalóm. Én öltem meg Protheroe-t.
 – Na igen. – Melchett felhorkant. – Hogyhogy pisztoly volt magánál?
 Lawrence tétovázott. – A zsebemben volt.
 – Magával vitte a paplakba?
 – Igen.
 – Miért?
 – Mindig magammal hordom.
 Most is tétovázott egy keveset, mielőtt válaszolt volna, és énnekem szent meggyőződésem volt, hogy nem mond igazat.
 – Miért állította vissza az órát?
 – Az órát? – nézett Melchettre értetlenül Redding.
 – Igen. Az óra hat óra huszonkét percet mutatott.
 —Ja, hogy az ... igen. Átállítottam. Haydock hirtelen megszólalt:
 – Hol lőtte meg Protheroe ezredest?
 – A paplak dolgozószobájában.
 – Úgy értem: a testének melyik részén?
 – Ja úgy! Hát... szóval a fejét. Igen. A fejét.
 – Bizonyos benne?
 – Hisz úgyis tudják, miért kérdeznek engem?
 Átlátszó köntörfalazás. Odakint léptek hallatszottak. Egy rendőr levelet hozott.
 – A tiszteletes úrnak hozták. Az áll rajta, hogy nagyon sürgős.
 Feltéptem a borítékot, és a következőket olvastam:
 	„Kérem, nagyon kérem, jöjjön el hozzám. Nem tudom, mitévő legyek. Annyira borzalmas az egész. El kell mondanom valakinek. Kérem, jöjjön el azonnal, és hozzon magával bárkit, akit akar.
 Anne Protheroe." 	Jelentőségteljes pillantást vetettem Melchett-re. Elértette a célzást. Valamennyien kimentünk. A vállam fölött átpillantva megláttam Lawrence Redding arcát. Szeme valósággal rászegeződött a kezemben tartott levélpapírra – emberi arcon ilyen szörnyű aggodalmat és kétségbeesést még aligha láttam életemben.
 	Eszembe jutott Anne Protheroe, amint ott ül a dolgozószobámban, a kanapén, és azt mondja: „Boldogtalan vagyok. Szörnyen boldogtalan ..." Elnehezedett a szívem. Most már értettem, mi késztette Lawrence Reddinget erre a hősies önvádra. Melchett ezredes eközben Slackhez beszélt.
 	– Kiderítették, hol járt és mit csinált Redding a gyilkosságot megelőzően? Okunk van feltételezni, hogy korábban lőtte le Protheroe-t, mint ahogyan mondta. Nézzenek utána, kérem.
 	Melchett ezredes ezután felém fordult, és én szó nélkül átnyújtottam Anne Protheroe levelét. Az ezredes elolvasta, és meglepetten felvonta szemöldökét. Azután kérdő pillantást vetett rám.
 	– Erre utalt délelőtt?
 – Erre. Akkor még nem tudtam bizonyosan, kötelességem-e elmondani. Most azonban már bizonyos vagyok benne. – És legott el is mondtam, mit láttam azon az estén a műteremben…
 	Az ezredes néhány szót váltott a felügyelővel, azután elindultunk az Udvarházba. Dr. Haydock is velünk tartott.
 Udvarias komornyik nyitott ajtót; viselkedésén illendő mértékű gyász tükröződött.
 – Jó napot – köszönt Melchett. – Legyen szíves, mondja meg Mrs. Protheroe komornájának, közölje úrnőjével, hogy megérkeztünk, és szeretnénk, ha fogadna. Azután jöjjön vissza, kérem, mert szeretnék egyet-mást kérdezni.
 A komornyik elsietett, majd hamarosan visszatért, és közölte, hogy továbbította az üzenetet.
 – Most pedig halljunk valamit a tegnapi napról – mondta Melchett ezredes. – Az úr idehaza ebédelt?
 – Igen, uram.
 – A hangulata olyan volt, mint máskor?
 – Amennyire én meg tudom ítélni, igen, uram.
 – Mi történt azután?
 – Ebéd után Mrs. Protheroe felment lepihenni, az ezredes úr pedig bement a dolgozószobájába. Lettice kisasszony a kétüléses kocsin elment teniszezni. Az ezredes úrék fél ötkor teáztak a szalonban. Fél hatra rendelték a kocsit, hogy levigye őket a faluba. Nyomban azután, hogy elmentek, telefonált Mr. Clement – és felém biccentett –, én pedig tudattam, hogy az ezredes úrék már eltávoztak.
 – Hm – mondta Melchett ezredes. – Mr. Redding mikor volt itt legutóbb?
 – Kedd délután, uram.
 – Úgy hallom, nézeteltérés támadt az urak között.
 – Azt hiszem, igen, uram. Az ezredes úr utasítást adott, hogy a jövőben Mr. Reddinget nem szabad beengedni a házba.
 – Kihallgatta a veszekedést? – kérdezte minden köntörfalazás nélkül Melchett ezredes.
 – Protheroe ezredes úrnak igen erős volt a hangja, különösen, amikor haragjában megemelte. Akaratlanul is meghallottam néhány szót.
 – Eleget ahhoz, hogy tudja, min kaptak össze?
 – Tudomásom szerint, uram, arról a képről volt szó, amelyet Mr. Redding éppen festett – Lettice kisasszonyról.
 Melchett felhorkant.
 – Látta Mr. Reddinget, amikor elment?
 – Igen, uram, én engedtem ki.
 – Dühösnek látszott?
 – Nem, uram; ha szabad megkockáztatnom, inkább mintha mulatott volna valamin.
 – Úgy? És tegnap nem jött el?
 – Nem, uram.
 – Más látogató volt?
 – Tegnap nem volt, uram.
 – És tegnapelőtt?
 – Mr. Dennis Clement volt itt délután. Dr. Stone is volt itt egy ideig. Este pedig egy hölgy.
 – Egy hölgy? – kérdezte meglepetten Melchett. – Ki volt az?
 A komornyik nem emlékezett a névre. Annyit tudott csak, hogy azelőtt nem látta soha a hölgyet. Igen, megmondta a nevét, és amikor ő közölte, hogy a család vacsorázik, a hölgy azt mondta, vár. Úgyhogy bevezette a kis reggelizőszobába.
 A hölgy Protheroe ezredest kereste, nem Mrs. Protheroe-t. Ő – a komornyik – jelentette az ezredesnek, és az ezredes nyomban vacsora után bement a reggelizőszobába.
 Hogy meddig volt ott a hölgy? Úgy körülbelül fél óra hosszat. Maga az ezredes úr eresztette ki. Ó, igen, most jut eszébe a neve. A hölgyet Mrs. Lestrange-nek hívták.
 Ez aztán a meglepetés!
 – Különös – mondta Melchett. – Igazán nagyon különös.
 Tovább azonban nem foglalkoztunk a tárggyal, mert e pillanatban megjelent Mrs. Protheroe komornája, és közölte, hogy asszonya fogad bennünket.
 Anne ágyban feküdt. Sápadt volt, a szeme természetellenesen fénylett. Arckifejezése megdöbbentő volt – komor elszántság tükröződött rajta. Engem szólított meg.
 – Nagyon köszönöm, hogy azonnal eljött. Látom, megértette, miért írom, hogy hozzon magával akárkit, akit akar... – Elhallgatott.
 —Jobb hamar túlesni rajta, nem? – folytatta aztán, s különös, szánandó kis félmosoly jelent meg az ajkán. – Gondolom, magának kell ezt igazából elmondanom, Melchett ezredes. Ugyanis én öltem meg a férjemet.
 – De kedves Mrs. Protheroe... – szólalt meg az ezredes.
 – Pedig így igaz. Nem sokat kerülgetem, de én nem vagyok az a fajta, aki hisztériás jeleneteket rendez. Már régen meggyűlöltem a férjemet, és tegnap lelőttem.
 Anne hátradőlt a párnájára, és lehunyta a szemét.
 – Ennyi az egész. Gondolom, most majd letartóztat, és elvisznek. Amint tudok, felkelek és felöltözöm. Most nagyon rosszul vagyok.
 – Tudatában van annak, Mrs. Protheroe, hogy Mr. Lawrence Redding önként jelentkezett a rendőrségen, és közölte, hogy ő követte el a bűntettet?
 Anne kinyitotta szemét, és bólintott.
 – Tudom. Csacsi fiú. Fülig szerelmes belém. Végtelenül nemes cselekedet tőle – de nagy csacsiság.
 – Mr. Redding tudta, hogy ön követte el a bűntettet?
 – Igen. Tudta.
 – Honnan tudta?
 Anne tétovázott.
 – Ön mondta el neki?
 Anne még akkor is habozott. Végül, úgy látszik, elszánta magát.
 – Igen... én mondtam meg neki... Ingerülten megrántotta a vállát.
 – Nem mennének most el? Már elmondtam, mit tettem. Nem akarok többet beszélni róla.
 – Honnan szerezte a pisztolyt, Mrs. Protheroe?
 – A pisztolyt?! Ó, igen... A férjemé volt. Az öltözőasztala fiókjából vettem ki.
 – Értem. És magával vitte a paplakba?
 – Igen. Tudtam, hogy ott lesz ...
 – Hány órakor történt ez?
 —Hat után lehetett... negyed hétkor .. . – öt perccel negyed hét után ... így valahogy.
 – Azért vette magához a pisztolyt, hogy lelője a férjét?
 – Nem ... Én ... Én ... magam ellen akartam fordítani...
 – Értem. De elment a paplakba?
 – Igen. Odamentem a franciaablakhoz. Nem hallottam hangokat. Benéztem. Megláttam a férjemet. Elfogott valami... és meghúztam a ravaszt.
 – És aztán?
 – Aztán? Hát aztán elmentem.
 – És elmondta Mr. Reddingnek, mit tett? Megint tétovázott, csak azután felelt:
 – Igen.
 – Látta önt valaki, amikor bement a paplakba, vagy amikor távozott?
 —Nem... Illetve mégis. Miss Marple. Néhány percig beszélgettünk. A kertjében volt.
 Anne nyugtalanul mozgolódott a párnák között.
 – Nem elég ez? Mindent elmondtam. Miért zaklat ennyit?
 Dr. Haydock az ágyhoz lépett, és megtapintotta Mrs. Protheroe pulzusát. Azután intett Melchettnek.
 – Itt maradok – suttogta –, amíg maga megteszi a szükséges lépéseket. Nem hagyhatjuk egyedül. Még kárt tesz magában.
 Melchett bólintott.
 Kimentünk a szobából, és le a lépcsőn. A Mrs. Protheroe-éval szomszédos szobából egy horpadt mellű, vézna férfi lépett ki. Hirtelen ösztönnel megint felmentem, és megszólítottam.
 – Maga Protheroe ezredes inasa?
 – Igen, uram – felelte meglepetten az ember.
 – Nem tudja, tartott-e valahol pisztolyt az ezredes úr?
 – Tudtommal nem, uram.
 – Például az öltözőasztala fiókjában? Gondolkodjék csak.
 Az inas határozottan megrázta a fejét.
 – Egészen biztos vagyok benne, uram, hogy ott nem volt pisztoly. Mindenképpen megláttam volna. Én tartottam rendben az ezredes úr holmiját.
 Lesiettem a lépcsőn, a többiek után.
 Mrs. Protheroe hazudott a pisztollyal kapcsolatban. De miért?
 Kilencedik fejezet

 	Melchett ezredes üzenetet hagyott, a rendőrőrsön, azután kifejezte abbéli szándékát, hogy felkeresné Miss Marple-t.
 – Jobb lesz, ha velem tart, tiszikém – mondta. – Nem szeretném, ha a nyájának egy báránykája frászt kapna. Úgyhogy szíveskedjék megnyugtató jelenlétével csökkenteni látogatásom szörnyű hatását.
 Mosolyogtam; Miss Marple törékeny külseje megtévesztő: az idős dáma egy dandárra való rendőrrel vagy akár rendőrkapitánnyal is elbír.
 – Milyen az öreglány? – kérdezte az ezredes, amikor becsengettünk. – Minden szava színigaz, vagy épp ellenkezőleg?
 Fontolóra vettem a kérdést.
 – Azt hiszem, eléggé megbízható – mondtam óvatosan. – Mármint amikor olyasmiről beszél, amit valóban látott. Persze, ha már arra tereli a szót, amit gondol – nos, az egészen más dolog. Miss Marple-nak igen fejlett a képzelőereje, és elve, hogy mindenkiről mindig a legrosszabbat tételezi fel.
 – Vagyis hamisítatlan, rosszmájú vénkisasszony – nevetett fel Melchett. – Ismerem a fajtáját. Uramisten, micsoda pletykadélutánok lehetnek errefelé!
 Egy bámész tekintetű, kiskorú szobalány engedett be, és vezetett a csöpp szalonba.
 – Kissé zsúfolt – nézett körül Melchett ezredes. – De van egypár szép darab. Jobb napokat látott úrihölgy szobája, mi, Clement? Bólintottam; de már nyílt is az ajtó, és megjelent Miss Marple.
 – Elnézését kérem a zavarásért, Miss Marple – mondta az ezredes, miután bemutattam. Felöltötte nyers, katonás modorát, amely véleménye szerint ellenállhatatlan hatást gyakorol idősebb hölgyekre. – De hát első a kötelesség, ugye ...
 – Mi sem természetesebb – bólogatott Miss Marple. – Igazán megértem. Foglaljanak helyet! Megkínálhatom az urakat egy pohárka cseresznyelikőrrel? Saját készítésű. Szegény drága nagyanyám receptje.
 – Nagyon köszönöm, Miss Marple, lekötelez. De sajnálom, nem tehetem. Ebédig egy kortyot se, ez a jelszavam. Nos, térjünk erre a szomorú tárgyra – szomorú, valóban. Mindenkit elképesztett, bizonyára. Nos, lehetséges, hogy kegyed a házának és kertjének helyzete folytán mondhatna nekünk egyet-mást a tegnapi estéről.
 – Nos, ami azt illeti, öt órától kezdve valóban kint voltam a kertecskémben, és onnan, ugye ... az ember akaratlanul is lát mindent, ami a szomszédban történik.
 – Úgy tudom, Miss Marple, hogy Mrs. Protheroe erre járt tegnap este.
 – Valóban. Meg is szólítottam, és ő megcsodálta a rózsáimat.
 – Meg tudná mondani, hány órakor történt ez?
 – Körülbelül egy-két perccel negyed hét után. Igen. A toronyóra épp akkor ütötte el a negyedet.
 – Igen. És mi történt azután?
 – Mrs. Protheroe azt mondta, benéz a paplakba az uráért, és majd együtt mennek haza. Ugyanis az ösvényen jött, és a hátsó ajtón ment be a paplakba.
 – Az ösvény felől jött?
 – Igen. Mindjárt megmutatom.
 Miss Marple buzgón kiterelt minket a kertbe, és megmutatta a kert végében haladó ösvényt.
 – Ott szemközt, a forgókereszttől felfelé tartó ösvény az 
  	Udvarházba vezet – magyarázta. – Arrafelé akartak hazamenni. Mrs. Protheroe a faluból jött.
 – Igen, igen – bólogatott Melchett ezredes. – És amint kegyed mondja, átment a paplakba?
 – Igen. Láttam, amint megkerüli a házat. Az ezredes bizonyára nem volt még ott, mert Mrs. Protheroe szinte azonnal visszajött, és átvágott a gyepen, a műteremhez – az az épület, ott. A tiszteletes úr átengedte Mr. Reddingnek, hogy műteremnek használja.
 – Értem. És... nem hallott lövést, Miss Marple?
 – Akkor nem hallottam lövést – mondta Miss Marple.
 – De máskor hallott?
 – Igen, azt hiszem, az erdőben lövés dördült. De jó öt-tíz perccel később, és mint mondom, messze bent az erdőben. Legalábbis azt hiszem. Csak nem az volt ... csak nem a ...
 Elhallgatott; elsápadt izgalmában.
 – Mindjárt arra is rátérünk – mondta Melchett ezredes. – Kérem, folytassa. Mrs. Protheroe bement a műterembe?
 – Igen. Bement és várt. Azután jött Mr. Redding az ösvényen, a falu felől. A paplak kapujához ment, körülnézett...
 – És meglátta kegyedet, Miss Marple.
 – Nos, éppenséggel nem látott meg – mondta Miss Marple, és kissé elpirult –, én ugyanis abban a pillanatban épp lehajoltam ... ki akartam tépni egy oroszlánszájat. Annyira makacs növény; igen szívós a gyökere. Addigra Mr. Redding már bement a kapun, és a műterem felé tartott.
 – Nem ment el a házig?
 – Ó, nem, egyenesen a műterembe ment. Mrs. Protheroe kiment eléje az ajtóba, azután mindketten bementek.
 És Miss Marple sokatmondó szünetet tartott.
 – Talán modellt ült Mrs. Protheroe az arcképéhez? – vetettem fel.
 – Talán – mondta Miss Marple.
 – És mikor jöttek ki?
 – Úgy tíz perc múlva.
 – Vagyis körülbelül?...
 – A toronyóra épp elütötte a felet. Átmentek együtt a kerten, ki az ösvényre, akkor bukkant fel dr. Stone az Udvarház felől a másik ösvényen, és csatlakozott kettejükhöz. Hármasban mentek a falu felé. Az ösvény végén, azt hiszem – noha nem vagyok benne egészen bizonyos –, Miss Cram csatlakozott hozzájuk. Azért gondolom, hogy Miss Cram volt az, mert annyira rövid volt a szoknyája.
 – Kitűnő szeme van, Miss Marple, ha olyan messzire ellát.
 – Épp egy madarat figyeltem – mondta Miss Marple. – Aranybegyű ökörszem volt. Bájos kis jószág. Történetesen a szememhez emeltem a messzelátómat, ezért láttam meg Miss Cramet (már persze ha valóban ő volt az), amint csatlakozott hármójukhoz.
 – Lehetséges – mondta Melchett ezredes. – Nos, mivel kegyed olyan kitűnő megfigyelő, nem vette észre véletlenül, milyen volt Mrs. Protheroe és Mr. Redding arckifejezése, amikor végigmentek az ösvényen?
 – Mosolyogva beszélgettek – mondta Miss Marple. – Igen boldognak látszottak együtt, ha érti, hogyan gondolom.
 – Nem voltak izgatottak, zaklatottak?
 – Ó, nem, éppen ellenkezőleg.
 – Átkozottul fura – mondta az ezredes. – Van valami átkozottul fura az egész ügyben.
 Miss Marple következő kérdésére elállt a lélegzetünk:
 – Mrs. Protheroe azt állítja, hogy ő követte el a bűntettet?
 – Az áldóját! – kiáltott fel az ezredes. – Ezt meg hogy találta el, Miss Marple?
 – Nos, igazából már előbb megfordult a fejemben – mondta Miss Marple. – Úgy hiszem, a kis Lettice is erre gondolt. Valójában igen éles eszű lányka. A lelkiismerete nem sokat zavarja, sajnos. Anne Protheroe tehát azt mondja, ő ölte meg az urát. Nos, nem hiszem, hogy igaz. Nem, szinte bizonyos vagyok benne, hogy nem igaz. Ilyen asszony, mint Anne Protheroe, nem tehette, habár az ember nem lehet bizonyos senkiben, ugyebár? Én legalább mindig így tapasztalom. Mit mond, mikor lőtte le az urát?
 – Negyed hét után öt perccel. Épp azután, hogy kegyeddel beszélt.
 Miss Marple lassan, szánakozva ingatta a fejét. A szánalom tárgya alighanem a két felnőtt férfi volt – mármint az ezredes és jómagam –, aki oly ostoba, hogy elhiszi az ilyen mesét. Mi legalábbis ezt olvastuk ki a magatartásából.
 – És mivel lőtte le?
 – Pisztollyal.
 – Honnan vette a pisztolyt?
 – Magával hozta.
 – Azt már nem! – jelentette ki váratlan határozottsággal Miss Marple. – Erre akár meg is esküszöm. Nem volt nála semmi!
 – Lehetséges, hogy kegyed nem látta.
 – Már hogyne láttam volna!
 – Talán a táskájában volt.
 – Nem volt nála táska.
 – Akkor esetleg elrejtette ... khm ... a ruházatában.
 Miss Marple félig szánakozó, félig megvető tekintettel mérte végig a rendőrfőnököt.
 – De kedves jó Melchett ezredes, hisz tudja, milyenek a mai fiatal nők! Egyáltalán nem szégyellik megmutatni, milyennek alkotta őket a teremtő! Mrs. Protheroe-nál egy zsebkendő nem sok, annyi sem volt.
 Melchett nem tágított.
 – El kell ismernie, hogy minden egybevág. Az idő, a felborult óra, amely hat óra huszonkét percet mutat...
 Miss Marple rám támadt.
 – Csak nem akarja azt mondani, hogy még nem is szólt az óráról?
 – Miért, mi van az órával, Clement? Megmondtam. Melchett ezredes szemmel láthatólag bosszankodott.
 – De hát, ember, miért nem mondta meg ezt tegnap este Slacknek?
 – Azért – jelentettem ki –, mert nem engedett szóhoz jutni.,
 – Ugyan, micsoda beszéd ez?! Miért nem ragaszkodott hozzá?
 – Slack felügyelő bizonyára egészen másképp viselkedik önnel, mint énvelem. Az égvilágon semmi lehetőségem sem volt, hogy bármihez ragaszkodjam.
 – Egészében véve fura egy dolog ez – mondta Melchett. – Ha most beállít egy harmadik, és kijelenti, hogy ő követte el a gyilkosságot, már vonulok is a diliházba.
 – Ha volna szabad valamit javasolnom – suttogta Miss Marple.
 – Nos?
 – Ha elmesélnék Mr. Reddingnek, mit csinált Mrs. Protheroe, azután hozzátennék, hogy önök valójában nem hiszik el, hogy ő volt, azután pedig elmennének Mrs. Protheroe-hoz, és elmondanák, hogy Mr. Redding tisztázódott – nos, akkor talán elmondanák az igazat. Márpedig az igazság mindig hasznos, habár ők szegénykék aligha tudnak sokat.
 – Ez mind nagyon szép, de csak nekik kettejüknek volt okuk rá, hogy el tegyék láb alól Protheroe-t.
 – Ezt nem állítanám, Melchett ezredes – mondta Miss Marple.
 – Miért, csak nem tud még valaki másról?!
 – Ó, dehogyisnem! Nos – és az ujjain számlálta –, nézzük csak: egy, kettő, három, négy, öt, hat... igen, sőt lehetséges, hogy hét. E pillanatban legalább hét olyan személyt tudok, aki nagyon örült volna, ha Protheroe ezredes elkerül az útból.
 Az ezredes elhaló hangon szólalt meg.
 – Hét személy? ... St. Mary Meadben? Miss Marple élénken bólogatott.
 – Neveket természetesen, nem mondok. Az igazán helytelen volna. De sajnos ezen a világon igen sok a gonoszság. A magafajta derék, becsületes, őszinte katonaember, Melchett ezredes, mit sem tud az emberi gonoszságról!
 Azt hittem, az ezredest menten megüti a guta.
 Tizedik fejezet

 	Nem valami hízelgően nyilatkozott Miss Marple-ról, amikor elmentünk.
 – Ez az összeaszalódott kis vénség mindentudónak képzeli magát! Pedig életében ki se dugta az orrát a faluból! Felháborító! Mit tudhat egyáltalán az életről?
 Szerényen annyit mondtam csak, hogy Miss Marple aligha tud valamit is arról a bizonyos nagybetűs Életről, de jóformán mindenről tud, ami St. Mary Meadben történik.
 Ezt kénytelen-kelletlen Melchett is elismerte. Miss Marple értékes tanú – kiváltképp Mrs. Protheroe szempontjából.
 – Nem kételkedhetünk a szavában, igaz?
 – Ha Miss Marple azt mondja, hogy Mrs. Protheroe-nál nem volt pisztoly, akkor mérget vehet rá – mondtam. – Ha csak a leghalványabb valószínűsége lett volna ilyesminek, Miss Marple nyomban lecsapott volna rá.
 – Ez bizony így van. Menjünk inkább, nézzük meg a műtermet.
 Az úgynevezett műterem nem volt más, mint egy öreg fásszín, a tetejébe vágott kis ablakszemmel. Egyéb ablaka nem volt, csak az ajtaján lehetett ki- vagy bejutni. Minekutána Melchett minderről kellően meggyőződött, abbéli szándékát jelentette be, hogy szeretne később a felügyelővel a paplakba látogatni.
 – Most bemegyek a rendőrőrsre.
 Amikor beléptem az előszobába, hangokat hallottam. Benyitottam a szalonba.
 Griselda mellett Miss Gladys Cram ült a kanapén, és élénken csevegett. Lábán igencsak fényes rózsaszínű harisnya ékeskedett, és semmi kétségem nem maradt afelől, hogy a hölgy rózsaszín csíkos selyembugyogót visel.
 – Hello, Len – üdvözölt Griselda.
 – Jó napot, Mr. Clement – mondta Miss Cram. – Hát nem rémes ez a dolog szegény ezredessel? Igazán sajnálom az öregurat.
 – Miss Cram oly kedves – magyarázta a feleségem –, hogy felajánlotta a segítségét, ha netán a leánycserkészeknél szükség volna rá. Emlékszel, vasárnap kértünk önkéntes jelentkezőket.
 Emlékeztem, de akárcsak Griselda, magam is jól tudtam, hogy Miss Cram hirtelen támadt buzgalmának közvetlen oka minden bizonnyal a paplakban történt sajnálatos eset.
 – Épp most mondom Mrs. Clementnek – folytatta Miss Cram –, hogy majd elájultam, amikor meghallottam a szörnyű hírt! Gyilkosság? – mondom. Ebben az isten háta mögötti kis faluban – mert igazán az; csöndes kis fészek, ugye, még egy mozi sincs –, és amikor hallom, hogy Protheroe ezredes volt az, hát nem akartam hinni a fülemnek! Valahogy nem az a fajta volt, akit meggyilkolnak, ugyebár?
 – Így tehát – mondta Griselda – Miss Cram meglátogatott bennünket, hogy mindent megtudjon a dologról.
 Féltem, hogy ez a nyílt beszéd talán sérti a hölgy érzékenységét, de ő hátravetette a fejét, és harsányan hahotázott, közben kilátszott mind a hatvannégy foga.
 – Nahát, hogy magának hogy vág az esze, Mrs. Clement! De hát, azt hiszem, az csak természetes, hogy az ember szeretné megtudni, mi történt a kulisszák mögött! Nem mindennap fordul elő ilyesmi, és igazán szívesen segítek a lánycserkészcsapatnál is, ha tudnak használni. Rém izgalmas, szerintem. Már majd eltikkadtam az unalomtól. Nem mintha panaszkodnék, jó állásom van, meg is fizetnek rendesen, és dr. Stone talpig úriember. De hát munka után egy fiatal lánynak, ugye, kell egy kis szórakozás, és a maga kivételével, Mrs. Clement, csupa vén skatulya van ebben a faluban.
 – Ott van Lettice Protheroe – mondtam. Gladys Cram felvetette a fejét.
 – Az olyan magasan hordja az orrát, hogy a magamfajtát észre sem veszi. Tisztára arisztokratának képzeli magát, egy dolgozó nő az ő szemében egyszerűen nem létezik. Nem mintha nem a saját fülemmel hallottam volna, amikor arról beszélt, hogy elmegy, és állást keres valahol. Persze csak azt szeretném tudni, ki veszi fel. Egy hetet nem adok neki, és kiteszik, hogy a lába sem éri a földet. Hacsak be nem áll manökennek; azok mást sem csinálnak, csak naphosszat öltözködnek meg affektáltan sétálnak. Ez talán még tőle is kitelik.
 – Lettice-ből nagyon jó manöken lenne – mondta Griselda. – Gyönyörű alakja van. – Griseldában semmi rosszindulat nincs. – Mikor mondta, hogy állásba akar menni? – 
 Miss Cram mintha egy pillanatra zavarba jött volna, de nyomban visszanyerte szokásos magabiztosságát.
 – Hát azt bizony meg nem tudom mondani – jelentette ki. – De mondta, az biztos. Nem valami vígan élhetnek azok odahaza szerintem. Én aztán meg nem maradnék egy fedél alatt a mostohaanyámmal. Nem én, egy percig se.
 – Maga annyira független, önálló – mondta Griselda halálkomolyan, és én némi gyanakvással pillantottam rá.
 Miss Cramnek ez szemmel láthatólag jólesett.
 – Úgy is van. Én aztán önálló vagyok. Nem mondom, a jó tanácsot elfogadom, de az akaratom ellenére engem aztán senki ember fia nem kényszeríthet semmire. Egy jósnő is megmondta ezt, nem is olyan régen. Nem, én aztán nem hagyom magam terrorizálni senki emberfiától. Dr. Stone-nak is megmondtam kerek perec, hogy ennyi meg ennyi szabad időhöz ragaszkodom. Ezek a tudós urak azt hiszik, hogy az ember lánya csak gép – jószerivel észre sem veszik, hogy nő van a közelükben !
 – Kellemes munkatársnak találja dr. Stone-t? Bizonyára nagyon érdekes munka, ha valakit vonz a régészet.
 – Hát én nem sokat konyítok hozzá – vallotta be a lány. – Szerintem régóta halott embereket kiásni... hát az olyan indiszkrécióféle, nem? És dr. Stone annyira bele van pistulva. azokba a sok száz éves vackokba, hogy még ebédelni is elfelejtene, ha én ott nem volnék.
 – Kint van most is a sírdombnál? – tudakolta Griselda.
 Miss Cram a fejét rázta.
 – Nem érzi magát valami jól – magyarázta. – Nincs munkaképes állapotban. Ezért jutott a kis Gladys rendkívüli szabadnaphoz!
 – Igazán sajnálom – mondtam.
 – Á, nincs semmi komoly baja. Második haláleset nem lesz! De hát mondjon már valamit, Mr. Clement, azt hallom, egész délelőtt a rendőrökkel volt. Nekik mi a véleményük?
 – Nos... – mondtam lassan – egyelőre még némi... bizonytalanság van.
 – Aha! – kiáltott fel Miss Cram. – Akkor hát mégse gondolják, hogy Mr. Lawrence Redding a tettes. Annyira csinos ember, hát nem? Tisztára, mint egy filmszínész! És az a mosoly, amikor jó napot kíván az embernek! Nem hittem a fülemnek, komolyan, amikor meghallottam, hogy letartóztatták! Bár persze az ember annyi mindent hall a vidéki rendőrök korlátoltságáról...
 – Ez esetben igazán nem lehet őket hibáztatni – mondtam. – Mr. Redding önként jelentkezett a rendőrségen.
 – Micsoda?! – kiáltott fel a lány döbbenten. – Nahát... ezt a tésztát! Ha én gyilkosságot követnék el, én aztán nem adnám fel magamat, de nem ám. Azt hittem volna, Lawrence Reddingnek több esze van. Hogy így odamegy, és feljelenti magát! De hát miért ölte meg Protheroe-t? Összekaptak valamin?
 – Nem teljesen biztos, hogy ő ölte meg – mondtam.
 – Na de hát... ha egyszer ő maga mondja… nem értem, Mr. Clement! Hát ő csak tudja?!
 —Valóban tudnia kell – bólintottam. – De a rendőrséget nem elégíti ki a vallomása.
 – De hát mért mondta volna, hogy ő tette, ha nem ő volt?
 E tekintetben nem óhajtottam felvilágosítással szolgálni Miss Cramnek. Inkább azt mondtam kissé ködösítve:
 – Azt hiszem, minden híresebb gyilkossági ügyben számos levelet kap a rendőrség olyanoktól, akik önmagukat vádolják a bűntett elkövetésével.
 – Hát azoknak tisztára elment az eszük! – hangzott Miss Cram megjegyzése a dologgal kapcsolatban. Hangja csodálkozást és megvetést árult el.
 – Na de most már mennem kell – mondta, és sóhajtva felcihelődött. Dr. Stone biztos szörnyen meg lesz lepve, ha meghallja, hogy Mr. Redding feladta magát a rendőrségen a gyilkosságért.
 – Dr. Stone-t érdekli az ügy? – kérdezte Griselda.
 Miss Cram kissé zavartan ráncolta a homlokát.
 – Fura alak a professzor. Az ember sose tudja, hányadán áll vele. Tisztára mintha csak a múlt érdekelné. Százszor inkább megnéz egy csúf öreg bronzkést, ami azokból a földhányásokból került elő, mint mondjuk megnézné, már persze, ha megnézhetné, azt a kést, amivel Crippen feltrancsírozta a feleségét!
 – Nos, nem mondhatom, hogy nem értek egyet vele – mondtam.
 Miss Cram tekintete értetlenséget és némi kis megvetést tükrözött. Majd újabb búcsúzkodás közepette végre távozott.
 – Nem rosszindulatú teremtés – mondta Griselda, amikor az ajtó becsukódott látogatónk után. – Persze roppant közönséges, de az ilyen nagydarab, életvidám, jó kedélyű lányok azért mégiscsak szeretetre méltók. Vajon mi hozta ide tulajdonképpen?
 – A kíváncsiság.
 – Hát igen, alighanem. Erről jut eszembe, Len, mesélj el mindent, légy szíves. Már majd belepusztulok, úgy szeretném tudni, mi volt:
 Leültem, és hűségesen beszámoltam a délelőtt történtekről. Griselda csodálkozó és érdeklődő kis felkiáltásokkal szakította meg olykor-olykor az elbeszélést.
 – Szóval Anne után járt Lawrence egész idő alatt! Hát nem Lettice volt az?! Esküszöm, vakok vagyunk valamennyien! Erre célzott hát Miss Marple tegnap! Nem gondolod?
 – Alighanem – feleltem. De kerültem Griselda tekintetét.
 Mary lépett be.
 – Van itt két ember az újságtól. Bejöhetnek?
 – Nem – feleltem határozottan. – Küldje őket Slack felügyelőhöz, a rendőrőrsre.
 Mary biccentett, és kifelé indult.
 – És ha kitette a szűrüket – folytattam – jöjjön vissza. Szeretnék valamit kérdezni magától.
 Mary megint biccentett.
 Eltelt jó néhány perc, mire visszatért.
 – Nem volt könnyű kitenni őket – magyarázta. – Nem tágítottak. Én még ilyet nem is láttam. Mindenáron be akartak jönni.
 – Bizonyára nem ez volt az utolsó eset – mondtam. – Nos, Mary, a következőt szeretném kérdezni: egészen bizonyos benne, hogy tegnap este nem hallotta a lövést?
 – Azt, ami végzett az ezredes úrral? Hát hogy hallottam volna? Ha hallom, hát csak bejövök megnézni, mi történt!
 – Igen, de ... – Eszembe jutott, hogy Miss Marple azt mondta: hallott egy lövést „az erdőből". Másképpen fogalmaztam meg a kérdést: – Hallott bármiféle lövést… például az erdőből?
 – Ja, azt... – A lány elhallgatott. – Hát ahogy úgy meggondolom, mintha hallottam volna. Csak egyetlenegyet. Olyan fura pukkanást.
 – Pontosan – mondtam. – Hány órakor volt ez?
 – Azt bizony meg nem mondanám. Már jócskán uzsonna után. Az biztos.
 – Nem tudná kicsit pontosabban meghatározni?
 – Nem én. Nekem dolgom van, kérem. Én nem nézegetek minduntalan az órára, meg mi haszna is volna, a vekker jó háromnegyed órát késik naponta, aztán vagy előreállítom, vagy elfelejtem, hát honnét tudnám pontosan, hány óra?
 Talán ez a magyarázata, miért kerül mindig más időben az asztalra az étel. Néha későn, néha valószínűtlenül korán.
 – Sokkal előbb hallotta, mint ahogy Mr. Redding jött?
 – Nem olyan nagyon sokkal. Tíz perce… negyedórája talán ... annál nem régebben.
 Elégedetten bólintottam.
 – Elmehetek? – kérdezte Mary. – Merthogy a sütőben a bárányborda, és a pudingom alighanem elfőtt.
 – Köszönöm, elmehet.
 Mary kivonult, én pedig Griseldához fordultam.
 – Nem lehetne Maryt egy kis udvariasságra szoktatni?
 – Én már mindent megpróbáltam. De hát így kell elfogadnunk. A kérges modor arany szívet takar.
 – Tudom, tudom. Mary csiszolatlan drágakő. De azért egy kis simítgatással talán meg lehetne próbálkozni.
 – Csak mi látnánk kárát – jelentette ki Griselda. – Tudod jól, milyen keveset tudunk neki fizetni. Mihelyt kicsiszolódik, itt hagy. Mi sem természetesebb. És máshol kétszer ennyi fizetést kap. De amíg nem tud főzni és pocsék a modora, senki sem fogja tőlünk elcsábítani.
 Kénytelen voltam behódolni feleségem sajátos háztartási filozófiájának. Habár erősen vitatható, hogy érdemes-e ragaszkodni olyan mindeneshez, aki nem tud főzni, utál takarítani, rendszeresen töri a porcelánt és ráadásul goromba.
 – És egyáltalán – folytatta Griselda –, nem veheted tőle rossz néven, ha éppenséggel nem siratja Protheroe ezredest. Miért is tenné, mikor az ezredes dutyiba zárta Mary udvarlóját?
 – Micsoda?
 – Bizony. Vadorzásért. Te is ismered az illetőt. Archernak hívják. Mary két éve jár vele.
 – Nem is tudtam.
 – Drága Len, te sohasem tudsz semmit.
 – Igazán különös – mondtam –, hogy mindenki úgy hallotta, mintha az erdőből hangzott volna a lövés.
 – Szerintem nincs benne semmi különös – jelentette ki Griselda. – Az erdőben gyakran hallani lövöldözést. Ha az ember lövést hall, magától értetődően azt gondolja, hogy az erdőből hallotta. Talán csak egy kicsit hangosabban szólt, mint máskor. Persze, ha a szobából hallotta volna valaki, tudta volna, hogy itt hangzott el a házban, de Mary a konyhában volt, és az ablak a ház másik oldalára néz, úgyhogy nem hiszem, hogy ilyesmire gondolt volna.
 Ismét kinyílt az ajtó.
 – Visszajött Melchett ezredes úr – jelentette Mary. – Meg az a rendőrfelügyelő. Azt mondják, örülnének, ha kimenne hozzájuk az úr. A dolgozószobában vannak.
 Tizenegyedik fejezet

 	Első pillantásra láttam, hogy Melchett ezredes nem ért egyet Slack felügyelővel a gyilkossággal kapcsolatban. Melchett arca vörös volt, a felügyelőé komor.
 	– Sajnálattal közlöm – mondta Melchett –, hogy Slack felügyelő nem ért egyet velem abban, hogy a Redding fiú ártatlan.
 – Ha nem ő csinálta, miért mondaná, hogy ő volt? – tudakolta Slack.
 – Mrs. Protheroe szakasztott ugyanúgy viselkedett, ne feledje.
 – Az egészen más. Ő nő, és a nők összebeszélnek minden ostobaságot. Egy pillanatig sem mondom, hogy ő csinálta. Hallotta, hogy Reddinget vádolják, és hamarjában kiötlött valami mesét. Ismerem az efféle trükköket. Hihetetlen, micsoda ostobaságokra képesek a nők. De Redding más. Annak helyén van az esze. És ha beismeri, hogy ő tette, hát merem állítani, hogy ő is tette. Az övé volt a pisztoly – ezt nem tudják megcáfolni. És hála ennek a Mrs. Protheroe-históriának, tudjuk az indítóokot is, Ez volt az egyetlen gyönge pont ezidáig, de most, hogy tudjuk, tiszta ügy az egész.
 – Gondolja, hogy korábban lelőhette Redding? Mondjuk fél hétkor?
 – Semmiképpen sem.
 – Ellenőrizték, mit csinált? A felügyelő bólintott.
 – Hat óra tíz perckor lent volt a faluban, a Kék Ártány közelében. Onnan a hátsó úton jött föl, ahol, mint ön mondja, a szomszéd öreg hölgy meglátta – nemigen kerüli el semmi az öreglány figyelmét –, aztán Mrs. Protheroe-val randevúzott a műteremben, a kert végében. Valamivel fél hét után együtt mentek el onnét, végig az ösvényen a falu felé, és dr. Stone csatlakozott hozzájuk. Ez így volt, beszéltem Stone-nal. Hármasban beszélgettek néhány percig a postahivatalnál, azután Mrs. Protheroe bement Miss Hartnellhez, és kölcsönkért egy kertészeti szaklapot. Ez is rendben van. Beszéltem Miss Hartnelllel. Mrs. Protheroe ott maradt beszélgetni hét óráig, akkor észbe kapott, hogy késő van, és azt mondta, haza kell mennie.
 – Hogyan viselkedett?
 – Természetesen és kedvesen, mondja Miss Hartnell. Jókedvűnek látszott. Miss Hartnell meg van róla győződve, hogy semmi sem nyomta a lelkét.
 – Nos, folytassa.
 – Redding meg dr. Stone-nal elment a Kék Ártányba, és ittak egy pohárral. Öt perccel háromnegyed hét után ment el onnan, végigsietett a főutcán, aztán végig jött az úton a paplakig. Sokan látták.
 – Ezúttal nem a hátsó ösvényen jött? – kérdezte az ezredes.
 – Nem, elöl csöngetett be, a tiszteletes urat kereste, megtudta, hogy Protheroe ezredes itt van, bejött – és lelőtte. Szakasztott úgy, ahogy mondja! Így igaz, és ennél nyugodtan meg is maradhatunk.
 Melchett a fejét rázta.
 – Nem kerülhetjük meg az orvosi leletet. Protheroe-t legkésőbb fél hétkor lőtték le.
 —Á, a doktorok! – legyintett megvetően a felügyelő. – Ki hisz a doktoroknak? Kihúzzák az ember valamennyi fogát – manapság ez a szokás járja –, aztán azt mondják, igazán sajnálják, de a panaszokat valójában a vakbél okozta. Még hogy a doktorok!
 – Most nem diagnózisról van szó. Dr. Haydock tökéletesen bizonyos a dolgában. Az orvosi látlelet megtámadhatatlan, Slack.
 – No meg amit én tapasztaltam, már amennyit ér – mondtam, mert hirtelen eszembe jutott valami, amiről eddig megfeledkeztem. – Megérintettem a holttestet, és hideg volt. Erre meg is esküdhetem.
 – Látja, Slack – mondta Melchett.
 – Nos igen, persze. Pedig hát... tipp-topp, gyönyörű eset. Hogy úgy mondjam, Mr. Redding valósággal eseng a bitófa után.
 – Ez önmagában meglehetősen természetellenes – állapította meg Melchett ezredes.
 – Ízlések és pofonok különbözők – vélte a felügyelő. – Nem egy úriembernek ment az agyára a háború. Mi meg alighanem kezdhetjük elölről az egészet. – Nekem támadt. – Hogy a tiszteletes úrnak se volt okosabb dolga, mint hogy engem félrevezessen az álló órájával, az nem megy a fejembe. Az igazságszolgáltatás megakadályozása, kérem!
 – Három alkalommal is megpróbáltam közölni önnel – mondtam. – És ön minden egyes alkalommal letorkolt, és nem volt hajlandó meghallgatni a mondókámat.
 – Ugyan, ugyan, tiszteletes úr, ha akarja, nagyon szépen elmondhatta volna. Amúgy látszatra az az óra meg a levél nagyon szépen egybevágott, ön pedig azt állítja, hogy az óra egyáltalán nem vág egybe a dologgal. Ilyen esetet még nem pipáltam. Mi értelme egyáltalán negyedórával előbbre állítani egy órát?
 – A pontosság végett – magyaráztam.
 – Ezzel most ne foglalkozzunk – vágott közbe Melchett ezredes.
 – Most a legsürgősebb, hogy megtudjuk a valóságot Mrs. Protheroe-tól is, Reddingtől is. Telefonáltam Haydocknak, és megkértem, hozza ide Mrs. Protheroe-t. Negyed óra múlva körülbelül itt is lesznek. Véleményem szerint jó volna előbb Reddinget idehozatni.
 – Hívom az őrsöt – mondta Slack felügyelő, és felemelte a telefonkagylót.
 – Most pedig – mondta a telefonbeszélgetés befejeztével – lássunk dolognak itt, a szobában. – És jelentőségteljesen rám pillantott:
 – Talán én ki is megyek, hogy ne zavarjam az urakat – javasoltam.
 A felügyelő már nyitotta is előttem az ajtót. Melchett utánam szólt:
 – Ha Redding itt lesz, jöjjön vissza, tiszteletes uram, jó? Maga a barátja, és talán kellő befolyással élhet, hogy a fickó az igazat mondja.
 Feleségemre Miss Marple. társaságában akadtam rá: buzgón suttogtak.
 —A lehetőségek tömegét vitatjuk – közölte Griselda. – Azt szeretném, drága Jane néni, ha ezt az esetet is megoldanád, mint annak idején, amikor Miss Wetherby kamrájából eltűnt egy egész tál fűrészes garnélarák. És mindezt úgy, hogy emlékeztetett téged valami egészen más ügyre, ahol egy zsák szénről volt szó.
 – Kinevetsz, kedvesem – mondta Miss Marple –, pedig végtére is ez az igazság kiderítésének nagyon is ésszerű útja. Ezt nevezik manapság intuíciónak, és szörnyű nagy hűhót csapnak körülötte. Intuíció az, amikor valaki elolvas egy szót, anélkül hogy kibetűzné. Gyerek nem tud ilyet csinálni, nincs, meg a kellő tapasztalata. De a felnőtt felismeri a szót, mert már gyakran látta. Érti, hogy gondolom, tiszteletes úr?
 – Igen ... – mondtam lassan – azt hiszem, értem. Úgy gondolja, hogy ha valami emlékezteti az embert valami másra ... nos, akkor bizonyára ugyanarról van szó.
 – Pontosan.
 – És vajon mire emlékezteti Protheroe ezredes meggyilkolása?
 Miss Marple felsóhajtott.
 – Épp ez a bökkenő. Túlságosan sok párhuzam kínálkozik. Ott volt például Hargreaves őrnagy; presbiter, köztiszteletnek örvendő úr. És közben egész idő alatt kettős életet élt, volt egy második családja – a hajdani házvezetőnője, gondolják csak el! – és öt gyermek! Nem kevesebb, mint öt! Micsoda megrázkódtatás volt a feleségének és a leányának!
 Cudarul igyekeztem elképzelni Protheroe ezredest a titkos kéjenc szerepében, de sehogy sem sikerült.
 – Aztán ott volt az a mosodahistória – folytatta Miss Marple. – Miss Hartnell bizony igen óvatlanul egy fodros blúzában felejtette az opál melltűjét, úgy küldte a blúzt mosodába. A nőnek, aki elvette, egyáltalán nem volt rá szüksége: szó sincs róla, hogy tolvaj lett volna. Egyszerűen eldugta egy másik asszony házában, és bejelentette a rendőrségen, hogy látta, amint az illető elemelte. Rosszindulat, tiszta, hamisítatlan rosszindulat. Igazán meglepő indítóok: rosszindulat. Persze, férfi volt a dologban. Mint mindig.
 Ezúttal a lehető leghalványabb hasonlóságot sem sikerült felfedeznem a két eset között.
 – No, és aztán szegény Elwellék leánya – milyen bájos, légies teremtés volt –, aki meg akarta fojtani az öccsét! Meg aztán a templomi kórus kirándulására gyűjtött pénz (ez még a maga ideje előtt történt, tiszteletes úr), amit végül is az orgonista vett el. Mert a felesége tele volt adóssággal. Bizony, az embernek sok mindent eszébe juttat ez az eset – túlságosan is sokat. Nagyon nehéz az igazságot kibogozni.
 – Szeretném, ha elmondaná – szóltam –, hogy ki a hét gyanúsított.
 – A hét gyanúsított?!
 – Azt mondta, hét embert is tud, aki... nos, aki örülne Protheroe ezredes halálának.
 – Ezt mondtam, csakugyan? Igen, igen, most már emlékszem.
 – És így van valóban?
 – Ó, természetesen. De nem volna helyes, ha neveket mondanék. Tiszteletes úr is igen könnyen kitalálhatja.
 —Nem hinném. Persze bizonyára Lettice Protheroe az egyik, hiszen ő valószínűleg örököl az édesapjától. No de igazán képtelenség ilyen összefüggésben gondolni rá, és rajta kívül meg igazán senkiről sem tudom elképzelni, hogy oka lett volna.
 – Hát te, kedvesem? – fordult Miss Marple Griseldához.
 Meglepetésemre Griselda arcát elfutotta a pír, és ... igen, igen, mintha könnyes volna a szeme. Kis kezét ökölbe szorította.
 – Rémes! – kiáltotta. – Az emberek gyűlöletesek! ... Igazán gyűlöletesek! Hogy miket mondanak ... milyen rettenetes dolgokat. .
 Kíváncsi pillantást vetettem rá. Griselda nem szokott így kikelni magából. Észrevette, hogy nézem, és mosolyogni próbált.
 – Ne nézz rám úgy, Len, mintha valami sosem látott ritka rovar volnék. Próbáljunk meg lecsillapodni, és maradjunk a tárgynál. Nem hiszem, hogy akár Lawrence, akár Anne volt az, és Lettice szóba sem jöhet. Kell hogy legyen valami nyom, amin elindulhatunk.
 – Ott van természetesen a levél – mondta Miss Marple. – Ha emlékeznek, ma reggel azt mondtam, hogy végtelenül különösnek tartom.
 – Figyelemre méltó pontossággal rögzíti a halál idejét – mondtam. – De hát lehetséges ez? Mrs. Protheroe akkor még épp csak hogy kiment a dolgozószobából. Még le sem igen érhetett a műterembe. Csakis azzal tudom magyarázni a dolgot, hogy Protheroe a saját óráját nézte meg, és hogy az óra késett. Ez lehetséges megoldásnak látszik…
 – Van egy ötletem – mondta Griselda. – Mit gondolsz, Len, ha az állóórát addigra már visszaállították – de nem, akkor ott vagyunk, ahol voltunk. Micsoda butaságot mondtam!
 – Amikor én elmentem, még nem volt beigazítva – mondtam. – Emlékszem, összehasonlítottam az órámmal. De hát, ahogy mondod, a jelenlegi ügyre ez semmiféle hatással nincs.
 – Mit gondolsz, Jane néni? – fordult látogatónkhoz Griselda.
 – Kedvesem, bevallom, én egyáltalán nem gondoltam rá ilyen szempontból. Rám az tett igen különös hatást első pillanattól fogva, hogy az a levél miről szólt.
 – Nem értem – mondtam. – Protheroe ezredes mindössze annyit írt, hogy nem tud tovább várni...
 – Hat óra húsz perckor?! – kérdezte Miss Marple. – Az önök Maryje addigra már megmondta neki, hogy a tiszteletes úr legkorábban fél hétkor ér haza, és az ezredes szemmel láthatólag hajlandó volt várni. Ennek ellenére hat óra húszkor leül, és azt írja, hogy „nem várhat tovább"!
 Az idős hölgyre meredtem, egyre növekvő tisztelettel szellemi frissessége iránt. Éles eszével felfogta, ami mindannyiunk figyelmét elkerülte. Ez csakugyan nagyon furcsa – nagyon furcsa.
 – Ha a levélen nem lett volna keltezés …
 – Úgy bizony – bólogatott Miss Marple. – Ha a levélen nem lett volna keltezés!
 Megpróbáltam visszagondolni a papírlapra, rajta az összekuszált írással meg a tetején a szép, szabályos számokkal írt időpontra: 6.20. De hiszen azok a számjegyek merőben különböztek a levél többi részétől! Felszisszentem.
 – Tegyük fel, hogy nem volt rajta időpont – mondtam. – Tegyük fel, hogy Protheroe ezredes fél hét felé elvesztette a türelmét, leült, és meg akarta írni, hogy nem vár tovább. És ahogy ott ült és írt, valaki belépett a franciaablakon ...
 —Vagy az ajtón – vetette közbe Griselda.
 – Azt meghallotta volna, és felnéz.
 —Protheroe ezredes nagyothallott, ne feledjék – mondta Miss Marple.
 – Igaz. Nem hallotta volna meg. Nos, akármerről jött a gyilkos, odalopakodott az ezredes mögé, és lelőtte. Azután megpillantotta a levelet meg az órát, és támadt egy ötlete. A levél tetejére odaírta: 6.20, az órát pedig beállította hat óra huszonkét percre. Okos ötlet volt. Így tökéletes alibit biztosított magának, legalábbis úgy gondolta.
 – Most pedig meg kell keresnünk azt a személyt – mondta Griselda –, akinek támadhatatlan alibije van hat óra húsz percre, de egyáltalán nincs alibije ... nem, ez már nehezebb. Nem tudjuk megmondani a pontos időt.
 – De igen nagy valószínűséggel megközelíthetjük – mondtam.
 – Haydock szerint a végső időhatár hat óra harminc perc. Gondolom, ezt hat harmincötig kitolhatjuk, abból az elgondolásból kiindulva, amit az imént fejtegettünk, ugyanis hogy Protheroe legkorábban fél hétkor kezdett türelmetlenkedni. Ezt nagyjából biztosan állíthatjuk.
 —Tehát az a lövés, amelyet hallottam ... igen, lehetségesnek látszik. Akkor pedig nem tulajdonítottam neki semmi jelentőséget. Igazán bosszantó. Pedig, ahogy most megpróbálom felidézni, úgy rémlik, más volt, mint amilyet az ember általában hall. Igen, igen, más volt.
 – Hangosabb? – kérdeztem.
 – Nem, nem hinném, hogy hangosabb lett volna – mondta Miss Marple.— Sajnos nemigen tudom megmondani, miben különbözött, de más volt.
 Úgy véltem, Miss Marple inkább igyekszik belemagyarázni valamit a dologba; valójában nem volt más, amit hallott, mint a hasonló zörejek. De szólni nem szóltam, annál is kevésbé, hisz amit az imént mondott, merőben új megvilágításba helyezte az egész problémát, és ugyancsak tiszteletet keltett bennem az idős hölgy éles logikája.
 Felszedelőzködött; most már igazán mennie kell, mondta, de hát annyira nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy átszaladjon, és megbeszélje az esetet a kedves Griseldával. Kikísértem a hátsó kapuhoz, aztán visszatértem a házba. Griseldát gondolatokba merülve találtam.
 – Még most is a levélen töröd a fejedet? – kérdeztem.
 – Nem.
 Hirtelen megborzongott, és türelmetlenül megvonta a vállát.
 – Len, tudod, mire gondoltam? Mennyire gyűlölheti valaki Anne Protheroe-t!
 – Hogy érted ezt?
 – Hát nem látod? Lawrence ellen nincs semmi igazi bizonyíték
 – csak egészen közvetett. Történetesen eszébe jut, hogy átjön. Ha nem jött volna át, senki nem is gondolt volna rá, hogy kapcsolatba hozza őt a bűnténnyel. De Anne egészen más. Mondjuk, valaki tudta, hogy Anne itt volt hat óra húsz perckor – az óra, a levélen megjelölt idő: minden Anne-re vall. Nem hiszem, hogy az órát csak az alibi végett állították be éppen erre az időpontra – szerintem más volt mögötte: ezzel akarták Anne-re terelni a gyanút. Ha Miss Marple nem állítja teljes határozottsággal, hogy Anne-nél nem volt pisztoly, és nem veszi észre, hogy Anne csak egy percet volt itt, és már ment is le a műterembe ... – Griselda megint megborzongott. – Len, valaki borzasztóan gyűlöli Anne Protheroe-t. Sehogy sem tetszik nekem a dolog.
 Tizenkettedik fejezet

 	Amikor Lawrence Redding megérkezett, engem is behívtak a dolgozószobába. A fiatalember kimerültnek látszott, arcán gyanakvás tükröződött. Melchett ezredes majdhogynem szívélyesen üdvözölte.
 	– Szeretnék kérdezni magától valamit, itt, a tett színhelyén – mondta.
 Lawrence gúnyos fintort vágott.
 – Micsoda franciás ötlet! Rekonstruálják a bűntényt?
 – Kedves fiam – mondta Melchett ezredes –, fölösleges ezt a hangot használnia. Tudatában van annak, hogy valaki más is magára vállalta azt a bűnt, amelyet állítólag maga követett el?
 Még nézni is fájdalmas volt, micsoda hatást gyakoroltak Lawrence-re ezek a szavak.
 – Valaki... valaki más? ... – hebegte. – De ki? Kicsoda?
 – Mrs. Protheroe – mondta Melchett ezredes, és közben árgus szemekkel figyelte Reddinget.
 – Képtelenség. Dehogyis ő követte el. Nem is volt rá módja. Lehetetlen.
 Melchett ezredes félbeszakította.
 – Sajátos módon nem hittük el a meséjét. Valamint nem hisszük el a magáét sem. Dr. Haydock határozottan állítja, hogy a gyilkosságot nem követhették el abban az időben, amelyről maga beszélt.
 – Dr. Haydock ezt mondja?
 – Igen; úgyhogy, mint láthatja, akár tetszik, akár nem, maga tisztázódott. Most pedig szíveskedjék a segítségünkre lenni, és elmondani, hogy pontosan mi történt.
 Lawrence még tétovázott.
 – Nem csapnak be ... Mrs. Protheroe-val kapcsolatban? Csakugyan nem gyanúsítják?
 – Erre becsületszavamat adom – jelentette ki Melchett ezredes.
 Lawrence mély lélegzetet vett.
 – Ökör voltam – mondta. – Címeres ökör. Hogyan gondolhattam egy percig is, hogy ő tette ...
 – Ha netán volna olyan szíves mindent elmondani ... – javasolta a rendőrfőnök.
 – Nincs sok mondanivalóm. Én ... én találkoztam aznap délután Mrs. Protheroe-val. – Redding elhallgatott.
 – Ezt tudjuk – mondta Melchett. – Bizonyára azt hiszi, hogy Mrs. Protheroe-val egymás iránt táplált érzelmük mélységes titok volt, holott nagyon is sokan tudtak róla, és ezt nem is rejtették véka alá. Akárhogyan is, most már mindenképpen napfényre kerül.
 – Hát jó. Valószínűleg igaza van, ezredes úr. Megígértem a tiszteletes úrnak (és rám pillantott), hogy ... hogy odébbállok. Aznap este negyed hétkor találkoztam Mrs. Protheroe-val a műteremben. Elmondtam neki, mit határoztam. Ő is belátta, hogy mást nem tehetünk. És . akkor ... akkor elbúcsúztunk egymástól.
 Kimentünk a műteremből, és jóformán azonnal csatlakozott hozzánk dr. Stone. Anne bámulatra méltóan tartotta magát – nem látszott semmi rendkívüli a viselkedésén. Nekem ez nem sikerült. Elmentem dr. Stone-nal a Kék Ártányba, és ittam egy pohárral. Azután azt gondoltam, hazamegyek, de amikor ideértem a sarokra, meggondoltam magam, elhatároztam, hogy benézek a paplakba, és beszélek a tiszteletes úrral. Úgy éreztem, meg kell valakivel beszélnem a dolgot.
 Az ajtóban a lány azt mondta, a tiszteletes úr nincs itthon, de nemsokára hazajön. Protheroe ezredes bent van a dolgozószobában, és vár rá. Nos ... nem akartam azonnal sarkon fordulni – olyan színben tűntem volna fel, mintha kerülni akarnám Protheroe-t. Mondtam, én is várok, és bejöttem a dolgozószobába.
 Redding elhallgatott.
 – Aztán ? – kérdezte Melchett ezredes.
 – Protheroe az íróasztalnál ült – úgy, ahogy ön rátalált. Odaléptem hozzá. Halott volt. Lenéztem, és megláttam, hogy a padlón ott hever mellette egy pisztoly. Felemeltem – és nyomban észrevettem, hogy az én pisztolyom! Ez aztán megdöbbentett. Az én pisztolyom! Tüstént arra a következtetésre jutottam, hogy Anne valamikor elemelte a pisztolyomat – bizonyára önmaga ellen akarta fordítani, ha már nem bírja tovább. Talán nála volt aznap. Amikor a faluban elváltunk, ő bizonyára visszajött ide, és ... és ... Most már látom, micsoda őrültség volt ilyesmire gondolnom. De erre gondoltam, mi tagadás. Zsebre vágtam a pisztolyt, és elmentem. Kint a kapu előtt belefutottam a tiszteletes úrba. Valami megjegyzést tett, hogy Protheroe-val fog találkozni – és nekem egyszer csak leküzdhetetlen nevethetnékem támadt! A tiszteletes úr úgy beszélt, mint mindig, mintha mi sem történt volna, én meg pattanásig feszült idegállapotban voltam. Emlékszem, odavágtam valami marhaságot, és láttam, hogy az arca elváltozik. Én jóformán nem is voltam magamnál. Ha Anne követte el azt a szörnyűséget, engem legalábbis erkölcsi felelősség terhel. Fogtam magam, elmentem a rendőrségre, és feladtam magamat.
 Redding elhallgatott. A szobában csend volt. Azután az ezredes szólalt meg, tárgyilagos hangon.
 – Még egy-két kérdést szeretnék magának feltenni. Először is, hozzáért a holttesthez, vagy elmozdította?
 – Nem. Hozzá sem értem. Anélkül is láttam, hogy halott.
 – Észrevette, hogy az írómappán egy levél fekszik, amelyet a holttest félig eltakar?
 – Nem.
 – Igazított valamit is az órán?
 – Hozzá se nyúltam. Mintha láttam volna, hogy az asztali állóóra felborult, de nem értem hozzá.
 —Nos, hogyha ez a pisztoly a magáé, mikor látta utoljára?
 Lawrence Redding elgondolkodott.
 – Erre nehéz válaszolni.
 – Hol tartja?
 – Ó, hát a többi limlom között, a nappali szobámban. A könyvszekrény egyik polcán.
 – Csak úgy hevert ott, bárki hozzáférhetett?
 – Igen. Nem is gondoltam rá. Csak úgy ott volt.
 – Tehát ha valaki belépett a házba, megláthatta?
 – Igen.
 És nem emlékszik, mikor látta utoljára? Lawrence összevonta szemöldökét; látszott; keményen töri a fejét.
 – Szinte bizonyos vagyok benne, hogy tegnapelőtt még ott volt. Emlékszem, odébb toltam, hogy hozzáférjek egy öreg pipámhoz; Azt hiszem, ez tegnapelőtt történt, de az is lehetséges, hogy még egy nappal korábban.
 – Ki járt az utóbbi időben magánál?
 – Ó, rengetegen. Mindig ki-be járkálnak: Tegnapelőtt délután vendégségféle volt nálam. Lettice Protheroe volt ott, Dennis meg az egész bandájuk. És persze minduntalan be-betoppan valamelyik öreg mamuska.
 – Amikor elmegy hazulról, bezárja az ajtót?
 – Nem én; miért zárnám? Tőlem aztán igazán nincs mit ellopni. Errefelé nem szokás zárni az ajtót.
 – Ki takarít magánál?
 – Az öreg Mrs. Archer jár be naponta.
 – Gondolja, ő emlékszik rá, mikor látta utoljára a pisztolyt?
 – Nem tudom. Lehet. De nem hinném, hogy a túlzásba vitt portörlés a hobbyja.
 – Vagyis összegezve a dolgot: jóformán bárki elvihette azt a pisztolyt?
 – Hát igen, úgy látszik.
 Az ajtó kinyílt. Dr. Haydock lépett be Mrs. Protheroe-val.
 Anne összerezzent, amikor megpillantotta Lawrence-et. A fiatalember határozatlanul feléje lépett.
 – Bocsásson meg, Anne – mondta. – Szörnyűség, hogy mit tételeztem fel magáról.
 – Én... – az asszonynak elcsuklott a hangja, aztán esdeklő pillantást vetett Melchett ezredesre. – Igaz, amit Haydock doktor mond?
 – Hogy Mr. Reddinget tisztáztuk a gyanú alól? Igaz. És most hallhatnánk az ön történetét, Mrs. Protheroe?
 Anne röstelkedve mosolygott.
 – Ugye, borzasztóan megvetnek érte?
 – Nos, mondjuk talán így: csacsi módon viselkedett. No de ez már a múlté. Most az igazságot szeretném hallani, Mrs. Protheroe
 – a tiszta igazságot.
 Anne komolyan bólintott.
 – Elmondom. Gondolom, most már úgyis… tudnak mindent... rólunk.
 – Igen.
 – Lawrence-szel – Mr. Reddinggel – volt találkozóm aznap este a műteremben. Negyed hétkor. A férjemmel együtt autóval jöttünk le a faluba. Be kellett vásárolnom. Amikor elváltunk, futólag megemlítette, hogy bejön a tiszteletes úrhoz. Lawrence-et már nem tudtam értesíteni, és meglehetősen kényelmetlenül éreztem magam. Olyan ... szóval kínos volt, hogy a paplak kertjében találkozzam vele, miközben a férjem bent van a házban.
 Anne beszéd közben lángvörösre pirult. Kellemetlen percek voltak.
 – Azt gondoltam, talán a férjem nem marad nagyon sokáig. Meg akartam efelől bizonyosodni, végigjöttem a hátsó ösvényen, és bejöttem a kertbe. Reméltem, hogy senki sem lát meg, de hát persze az öreg Miss Marple-nak muszáj volt a kertjében lenni! Megszólított, váltottunk néhány szót, és mondtam, hogy a férjemért megyek. Úgy éreztem, kell valamit mondanom. Hogy elhitte-e, nem tudom. Olyan ... furán nézett.
 – Amikor elköszöntem tőle, megkerültem a házat, és idejöttem a dolgozószoba ablakához. Nagyon halkan lépkedtem; arra számítottam, hogy belülről majd hangokat hallok. Nagy meglepetésemre nem hallatszott semmi. Benéztem, láttam, hogy a szoba üres, úgyhogy átsiettem a gyepen, le a műterembe, ahova rögtön utánam megérkezett Lawrence is.
 Ön azt mondja, Mrs. Protheroe, hogy a szoba üres volt?
 – Igen. A férjem nem volt itt.
 – Módfelett különös.
 – Úgy érti, asszonyom, hogy nem látta a férjét? – kérdezte a felügyelő.
 – Nem, nem láttam.
 Slack felügyelő valamit súgott a rendőrfőnöknek; az bólintott.
 – Hajlandó volna pontosan megmutatni nekünk, Mrs. Protheroe, mit csinált akkor?
 – Persze.
 Anne felállt, Slack felügyelő kinyitotta előtte a franciaablakot, Anne kilépett a teraszra, és bal felé haladva megkerülte a házat.
 Slack felügyelő intett, és parancsoló mozdulattal utasított, hogy üljek le az íróasztalhoz.
 Valahogy nem volt ínyemre a dolog. Kényelmetlen érzés fogott el. De persze teljesítettem Slack óhaját.
 Hamarosan lépteket hallottam kintről, a léptek egy pillanatra abbamaradtak, majd eltávolodtak. Slack felügyelő jelezte, hogy visszatérhetek a szoba másik végébe. Mrs. Protheroe belépett a franciaablakon.
 – Pontosan így volt? – kérdezte Melchett ezredes.
 – Azt hiszem.
 – Akkor meg tudná mondani, Mrs. Protheroe, hol volt a szobában a tiszteletes úr, amikor ön az imént benézett? – kérdezte Slack felügyelő.
 – A tiszteletes úr? Nem … nem, sajnos nem tudom. Nem láttam. Slack felügyelő bólintott.
 – Ezért nem látta a férjét sem. Mert ott volt a sarokban az íróasztalnál.
 —Úgy. – Anne elhallgatott. Szeme tágra nyílt rémületében. – Csak nem ...csak nem ott? ...
 – De igen, Mrs. Protheroe. Ott ült.
 – Istenem! – Anne megborzongott. A felügyelő tovább kérdezett:
 – Tudott arról, Mrs. Protheroe, hogy Mr. Reddingnek pisztolya van?
 – Igen. Egyszer mesélte.
 – Volt valaha önnél az a pisztoly?
 Anne a fejét rázta.
 – Soha.
 – Tudja, hogy Mr. Redding hol tartotta?
 – Nem tudom biztosan. Azt hiszem ... igen, egyszer mintha láttam volna egy polcon a lakásán. Ugye, ott tartotta, Lawrence?
 – Mikor járt utoljára Mr. Redding lakásán, Mrs. Protheroe?
 – Ó, körülbelül három hete. A férjemmel ott teáztunk egyik délután.
 – És azóta nem volt ott?
 – Nem. Sohasem mentem oda. A faluban bizonyára szóbeszédre adott volna alkalmat.
 – Kétségtelenül – mondta szárazon Melchett ezredes. – Bocsásson meg a kérdésért: hol szokott találkozni Mr. Reddinggel?
 – Feljárt az Udvarházba. Lettice képét festette. Utána ... utána gyakran találkoztunk az erdőben.
 Melchett ezredes bólintott.
 – Nem elég ennyi? – Anne hangja megtört. – Olyan borzasztó ... ezekről a dolgokról beszélni. És ... és higgyék el, hogy nem volt közöttünk semmi. Igazán. Jó barátok voltunk. Nem tehettünk róla, hogy ... hogy így alakult a dolog.
 Rimánkodó pillantást vetett dr. Haydockra. A lágyszívű doktor előrelépett.
 – Azt hiszem, Melchett, hogy Mrs. Protheroe-nak ez már sok lesz. Ne felejtse el, micsoda megrázkódtatás érte – nem is egy.
 A rendőrfőnök bólintott.
 – Nincs is több kérdésem, Mrs. Protheroe. Köszönöm, hogy mindenre ilyen őszintén válaszolt.
 – Akkor... én el is mehetek?
 – Itthon van a felesége? – fordult hozzám dr. Haydock. – Azt hiszem, Mrs. Protheroe szeretne vele találkozni.
 – Igen – mondtam. – Griselda a szalonban van.
 Anne és Haydock kiment. Lawrence Redding is velük tartott.
 Melchett ezredes összevonta szemöldökét; egy papírvágó késsel játszadozott. Slack az ezredes levelét tanulmányozta. Akkor jutott eszembe Miss Marple elmélete. Amikor beszámoltam róla, Slack még alaposabban szemügyre vette a levelet.
 – Szavamra – mondta –, alighanem igaza van az öreg hölgynek. Nézze csak, uram... ezeket a számokat más tintával írták. Méghozzá töltőtollal, vagy megeszem a kalapomat!
 Mind a hárman meglehetősen izgatottak voltunk.
 – Ujjlenyomatok szempontjából bizonyára megvizsgálta a levelet – mondta az ezredes.
 – És mit gondol, ezredes úr, van rajta akár egy árva ujjlenyomat is? Nincsen! A pisztolyon látható lenyomatok Mr. Lawrence Reddingtől származnak. Lehet, hogy előzőleg volt rajta más is, de hát ha ő fogdossa, nézegeti, zsebre vágja, hordozza magával, aligha találunk rajta bármi használható nyomot.
 – Kezdetben nagyon csúnyán nézett ki a dolog Mrs. Protheroe szempontjából – mondta elgondolkodva az ezredes. – Sokkal csúnyábban, mint Redding esetében. Az öreg kisasszony ugyan megesküdött volna rá, hogy Mrs. Protheroe-nál nem volt pisztoly, no de az idős hölgyek gyakran tévednek.
 Hallgattam, de nem értettem egyet Melchett-tel. Egészen bizonyos, hogy Anne Protheroe-nál nem volt pisztoly, ha egyszer Miss Marple ezt állítja. Miss Marple nem az a fajta öreg hölgy, aki tévedni szokott. Hátborzongató, hogy mindig mennyire a lényegre tapint.
 – Nekem az ütött szöget a fejembe, hogy senki sem hallotta a lövést. Ha valóban akkor lőttek volna, valaki csak akadna, aki meghallotta, még ha másnak vélte is. Slack, jobb lesz, ha előveszi azt a lányt.
 Slack felügyelő fürge léptekkel az ajtó felé indult.
 – A maga helyében nem azt kérdezném, hallott-e lövést a házban – szóltam Slack után. – Mert arra úgyis nemmel felel. Kérdezze, hogy az erdőből hallott-e lövést. Azt talán hajlandó lesz elismerni.
 – Tudom én, hogyan kell bánni velük – jelentette ki Slack felügyelő, és elpályázott.
 – Miss Marple azt mondja, hallott egy lövést, később – mondta elgondolkodva Melchett ezredes. – Meg kell néznünk, meg tudjae pontosabban határozni az idejét. Persze véletlen puskalövés is lehetett, aminek semmi köze az ügyhöz.
 – Az bizony meglehet – bólintottam. Az ezredes fel-alá járkált a szobában.
 – Tudja, Clement – szólalt meg hirtelen –, az az érzésem, hogy ez az egész história bonyolultabbnak és nehezebbnek bizonyul, mint hittük volna. A patvarba is, emögött lappang valami. – Felhorkant. – Valami, amit még csak nem is sejtünk. Még csak most kezdjük, Clement. Figyeljen a szavamra, ez még csak a kezdet. Ez a sok körülmény, az óra, a levél, a pisztoly – az egész, így, ahogy van, teljesen értelmetlen.
 Egyetértettem az ezredessel.
 – De én a végére járok. Nem fordulok a Scotland Yardhoz segítségért. Slack agyafúrt fickó. És szívós, mint a görény. Addig szimattól, míg az igazságra nem bukkan. Már fűződik néhány ügyes nyomozás a nevéhez, és ez az ügy lesz élete főműve. Sokan már most feladnák, és hívnák a Scotland Yardot. Én nem: Itt, Downshire-ben járunk a végére a dolognak!
 – Szívemből remélem – mondtam.
 Igyekeztem lelkesedést erőltetni a hangomra, de máris annyira megutáltam Slack felügyelőt, hogy netáni sikerének kilátása egyáltalán nem vidított fel. A sikeres Slack még a tehetetlen Slacknél is utálatosabb lenne, gondoltam.
 – Ki lakik a szomszéd házban? – kérdezte egyszer csak az ezredes.
 – Mármint az út végén? Mrs. Price Ridley:
 – Mihelyt Slack végzett a maguk szolgálójával, elmegyünk Mrs. Price Ridleyhez. Hátha hallott valamit. Remélhetőleg nem süket?
 – Sőt, kimondottan éles a hallása. Ha csak azt nézem, mennyi falusi botránynak volt a forrása, hogy Mrs. Price Ridleynek valami „véletlenül megütötte a fülét” ...
 – Épp ilyen nő kell nekünk. No de már jön is Slack.
 A felügyelő mintha kemény csatából tért volna meg.
 – Phű! – lélegzett nagyot. – Micsoda vadmacskát tartanak maguk a háznál, tiszteletes úr!
 Mary felettébb erős jellem – mondtam erre én.
 – Nem állhatja a rendőrséget. Figyelmeztettem; amit tudtam, megtettem, hogy ráébresszem: a törvénnyel nem lehet packázni, de hiába. Ugyancsak megmakacsolta magát.
 – Szilárd jellem – ismételtem, és egyszeriben jobb szívvel gondoltam Maryre.
 – No de én elbántam vele. Hallott egy lövést – egyetlenegyet. Méghozzá jóval azután, hogy Protheroe ezredes ideért. Az idő~ pontot sehogy sem tudtam kiszedni belőle, végül aztán a hal segítségével sikerült úgy-ahogy megközelítenünk. A halat későn hozták, és Mary alaposan leteremtette a fiút; amikor végre megjelent, de az kijelentette, hogy mit izél, még csak fél hét, és Mary hamarosan azután hallotta a lövést. Persze ez távol áll a pontos meghatározástól, de azért bizonyos mértékben tájékoztat.
 – Hm. – A rendőrfőnök mindössze ennyit mondott.
 – Nem hiszem, hogy Mrs. Protheroe benne volna – mondta Slack, és sajnálkozás érződött a hangján. – Először is nem lett volna elegendő ideje, meg aztán a nők nem szívesen vacakolnak lőfegyverrel. Az arzén, inkább az való nekik. Nem, nem hinném, hogy ő csinálta. Kár! – És Slack felügyelő nagyot sóhajtott.
 Melchett közölte, hogy fel akarja keresni Mrs. Price Ridleyt. Slack helyeselte a tervet.
 – Önnel tarthatok? – kérdeztem. – Kezd érdekelni a dolog.
 Megkaptam az engedélyt, és legott el is indultunk. Amint kiléptünk a paplak kapuján, harsány „hahó!" fogadott, és Dennis öcsém futott utánunk a falu felől vezető úton.
 – Ide figyeljen – szólt a felügyelőhöz – Mi van avval a lábnyommal, amit említettem?!
 – A kertészé – vetette oda kurtán Slack felügyelő.
 – Nem lehet, hogy valaki felhúzta a kertész bakancsát?
 – Nem – mondta részvétlenül Slack felügyelő.
 Dennist azonban nem volt könnyű elkedvetleníteni. Két szál használt gyufát dugott a felügyelő orra alá.
 – Ezt a paplak kapujánál találtam.
 – Köszönöm – mondta Slack, és zsebre vágta a két gyufaszálat.
 Patthelyzet.
 – Csak nem tartóztatta le Len bácsit? Érdeklődött szent ábrázattal Dennis.
 – Miért tenném? – érdeklődött Slack.
 – Számos bizonyíték szól ellene – közölte Dennis. – Kérdezze csak meg Maryt. Épp a gyilkosság előtti napon mondta, hogy bárcsak megszabadulhatna a világ Protheroe ezredestől. Nem igaz, Len bácsi?
 – Khm ... – kezdtem.
 Slack felügyelő gyanakvással teljes pillantást szegezett rám. Éreztem, hogy elvörösödöm. Dennis szörnyen bosszantó néha. Igazán tudhatná, hogy a rendőröknek nincs sem mi humorérzékük.
 – Ne viselkedj lehetetlenül, Dennis – mondtam ingerülten.
 Az ártatlan gyermek rám emelte meglepett tekintetét.
 – De hiszen csak viccelek! Len bácsi mindössze annyit mondott, hogy aki meggyilkolja Protheroe ezredest, nagy szolgálatot tesz az emberiségnek.
 – Aha! – mondta Slack felügyelő. – Most már értem, amit a lány említett.
 Általában a személyzetnek sincs humorérzéke. Magamban jól elmondtam Dennist mindennek, miért kellett ezt a dolgot felhánytorgatnia. Ez a kijelentés meg a tetejébe az óra elegendő, hogy a felügyelő egy életen át gyanúsítson.
 – Menjünk, Clement – szólalt meg Melchett ezredes.
 – Hová készülnek? Mehetek én is? – kérdezte Dennis.
 – Te nem jöhetsz! – vetettem oda mérgesen.
 Csak állt, és bámult utánunk, mint maga a sértett ártatlanság. Odaértünk Mrs. Price Ridley házához, és a felügyelő igen hivatalos modorban csöngetett. Csinos szobaleány nyitott ajtót.
 – Mrs. Price Ridley itthon van? – érdeklődött Melchett.
 Nincs itthon, kérem. – A szobalány egy pillanatnyi habozás után hozzátette: – Épp most ment le a rendőrőrsre.
 Ez aztán a váratlan fordulat! Visszafelé menet Melchett karon fogott, és a fülembe suttogta:
 – Ha ő is magára vállalja a gyilkosságot, engem már vihetnek a diliházba!
 Tizenharmadik fejezet

 	Aligha tartottam valószínűnek, hogy Mrs Price Ridleyt efféle drámai szándék vezérelte a rendőrségre, de bizony ugyancsak törtem a fejemet, mi lehet a dolog mögött. Csakugyan fontos bizonyíték birtokában van? Vagy csak ő tartja fontosnak? Nos, mindenképpen hamarosan megtudjuk.
 	Odaérve, Mrs. Price Ridleyt épp nagy frekvenciájú szónoklat kellős közepén leltük. Egy megfélemlített rendőr őrmester hallgatta. Már a hölgy kalapja masnijának rezgésén láttam, hogy tulajdonosát mélységes felháborodás fűti. Mrs. Price Ridley amolyan „nagyságás" kalapot visel – a szomszédos Much Benham városkában van az említett divatcikk lelőhelye. Magasra tornyozott frizura tetejébe biggyesztik ezt a fajta fejfedőt, és hatalmas masnikkal egyensúlyozzák ki. Griselda időnként azzal fenyegetőzik, hogy előbb-utóbb vesz egy „nagyságás" kalapot.
 	Mrs. Price Ridley szóáradata beléptünkkor egy pillanatra elapadt.
 – Mrs. Price Ridley? – kérdezte a rendőrfőnök, és kalapot emelt.
 – Engedje meg, Mrs. Price Ridley, hogy bemutassam Melchett ezredest – szólaltam meg. – Melchett ezredes, a megyei rendőrfőnök.
 Mrs. Price Ridley dermesztő pillantást vetett rám, de az ezredesre lekötelezően mosolygott.
 – Épp most jártunk önnél, Mrs. Price Ridley – magyarázta az ezredes –, és hallottuk, hogy idefáradt.
 Mrs. Price Ridley felengedett.
 – Ó – mondta –, igazán örülök, hogy végre valaki kegyeskedik foglalkozni az üggyel! Igazán tiszteletlenség, mondhatom. Mélységesen fel vagyok háborodva!
 Ennyit mi is láttunk, de a „tiszteletlenség” megjelölést gyilkosság esetében nem éreztem egészen találónak. Láttam, Melchett is meglepődött.
 —Tud valamiféle útbaigazítással szolgálni, asszonyom? – kérdezte.
 – Az a maguk dolga. Az már a rendőrségre tartozik. Szeretném tudni, miért fizetjük azt a töméntelen adót?!
 Ha valaki egyszer összeszámolná, évente hányszor hangzik el eme szónoki kérdés!
 – Megtesszük, ami tőlünk telik, Mrs. Price Ridley – mondta a rendőrfőnök.
 – De ez az ember még csak nem is hallott a dologról, amíg én el nem mondtam! – méltatlankodott a hölgye
 Valamennyien az őrmesterre pillantottunk.
 – A hölgy telefonált – közölte az. – Ingerült volt. Trágár kifejezések estek, ahogy mondja.
 – Értem! – derült fel az ezredes ábrázata. – Úgy látszik, két malomban őröltünk. Asszonyom, ön azért fáradt be a rendőrségre, hogy panaszt tegyen?
 Melchett bölcs férfiú. Jól tudja, ahol felbőszült középkorú hölgy esete forog fenn, nincs mit tenni – végig kell hallgatni. Ha elmondta a mondókáját, még az is megeshet, hogy ő is meghallgatja, amit neki mondanak.
 Mrs. Price Ridley legott rá is zendített.
 —Az efféle botrányos eseteket meg kellene előzni! Ilyesminek nem volna szabad előfordulnia! Hogy az embert a tulajdon házában felhívják, és inzultálják – igen, kérem, inzultálják! Én nem vagyok ilyesmihez szokva! A háború sajnálatos módon az erkölcsi normák felbomlásához vezetett! Senki sem ügyel a szavára, no, és ami a divathóbortokat illeti...
 – Hogyne, hogyne – vágott közbe sietősen Melchett ezredes. – Szabadna tudnom, mi történt voltaképpen?
 Mrs. Price Ridley megint nekifohászkodott:
 – Engem, kérem, felhívtak...
 – Mikor?
 – Tegnap délután ... azaz inkább estefele: Úgy fél hétkor. A telefonhoz mentem, természetesen gyanútlanul. És, kérem, gyalázatosan nekem támadtak, megfenyegettek …
 – Mit mondtak pontosan? Mrs. Price Ridley kissé elpirult.
 – Erre a kérdésre nem vagyok hajlandó válaszolni.
 – Trágár kifejezések... – mormolta elmélázva az őrmester.
 – Csúnya szavakat mondtak? – kérdezte Melchett ezredes.
 – Attól függ, ki mit tart csúnyának.
 – Kegyed megértette? – kérdeztem.
 – Hát persze hogy megértettem!
 – Akkor nem lehettek annyira csúnya szavak – szögeztem le.
 Mrs. Price Ridley gyanakvó pillantást vetett rám.
 – Finom lelkű hölgyek természetesen nem ismerhetnek csúnya szavakat – magyarázkodtam.
 Nem olyasmi volt – mondta kelletlenül Mrs. Price Ridley. – Meg kell mondanom, kezdetben engem is megtévesztettek. Azt gondoltam, valóságos üzenetről van szó. Csak később kezdett az illető ... khm ... gorombáskodni.
 – Gorombáskodott?
 – Vérlázító módon. Egészen megrémültem.
 – Fenyegetőzött?
 – Igen. Én, kérem, nem vagyok hozzászokva, hogy engem megfenyegessenek!
 – Mivel fenyegették? Bántalmazással?
 – Nem egészen.
 – Sajnos, Mrs. Price Ridley, arra kell kérnem, határozza meg pontosabban a dolgot. Milyen módon fenyegették meg? Mrs. Price Ridley láthatóan vonakodott válaszolni.
 – Nem emlékszem pontosan. Annyira felháborított az egész. De aztán a végén – amikor már nagyon felháborodtam – ez a... ez a szörnyeteg nevetett!
 – Férfi- vagy női hang volt?
 – Degenerált hang! – állapította meg jelentőségteljesen Mrs. Price Ridley. – Perverz hang! Hol morgott, hol valósággal sikított. Merőben sajátságos hang volt.
 – Otromba tréfa lehetett – vélte az ezredes.
 – Akkor pedig igen gonosz dolog! Szívrohamot is kaphattam volna!
 – Megvizsgáljuk az ügyet – ígérte az ezredes. – Ugye, felügyelő úr? Nyomozzák ki, honnan jött a telefonhívás. Valóban nem tudna egy kissé pontosabban visszaemlékezni, mit mondtak, Mrs. Price Ridley?
 Mrs. Price Ridley fekete leplekbe burkolt, dús keblében szemmel láthatólag vihar háborgott. A szemérmetesség vívta csatáját a bosszúvággyal. Mint rendszerint, ezúttal is győzött a bosszú.
 – Ugyebár, a dolog közöttünk marad ... – kezdte a hölgy.
 – Magától értetődik.
 – Ez a személy ... először azt mondta ... jaj, kérem, el sem tudom mondani...
 —Tessék csak nyugodtan – biztatta Melchett.
 —„Maga gonosz, vén pletykafészek!" Még hogy én, Melchett ezredes, hogy én vén pletykafészek vagyok! „De most az egyszer elvetette a sulykot! A Scotland Yarddal gyűlik meg a baja – rágalmazásért!"
 – Mi sem természetesebb, mint hogy megijedt – mondotta Melchett, és a bajuszát harapdálta, hogy elrejtse mosolyát.
 —„Ha a jövőben nem vigyáz a nyelvére, megbánja! Nem is sejti, hogy mennyire!" El sem tudom mondani, kérem, mennyi fenyegetés volt ebben! Megszólalni is alig bírtam! Csak annyit suttogtam nagy nehezen: „Ki maga?" – amire a hang azt felelte: „A Fekete Kéz!" Erre felsikoltottam. Olyan szörnyen hangzott... és akkor az illető elnevette magát! Nevetett, igen, igen, nevetett! Ennyi volt az egész. Hallottam, amint leteszik a kagylót. Természetesen azonnal megkérdeztem a központtól, milyen számról hívtak, de azt mondta a kisasszony, fogalma sincs. Mit is várhat az ember a telefonközponttól?! Modortalanságot, részvétlenséget.
 – Hogyne – mondtam én.
 – Egészen elgyengültem – folytatta Mrs: Price Ridley. – Amúgy is annyira ideges voltam, hogy amikor egy lövést hallottam az erdőből, szavamra mondom, majdnem elájultam rémületemben. Szörnyű idegállapotban vagyok azóta is ...
 – Lövést az erdőből? – kapta fel a fejét Slack felügyelő.
 – Abban a végsőkig feszült idegállapotban tisztára úgy hallottam, mintha ágyút sütöttek volna el. Csak annyit mondtam: „Ó!", és a szófára hanyatlottam. Szinte eszméletlen voltam! Clara csak egy pohárka ginnel tudott magamhoz téríteni.
 – Felháborító – mondta Melchett ezredes. – Igazán felháborító. Roppantul felzaklathatta kegyedet, asszonyom. És az a lövés, mint mondja, hangos volt? Mintha a közelben dördült volna el?
 – Ó, csupán felzaklatott idegállapotomban hallottam úgy.
 – Persze, persze. És hány órakor történt mindez? A telefonhívás lenyomozásában, ugyebár, szükségünk van a pontos időpontra.
 —Úgy fél hét tájban.
 – Nem tudná ennél pontosabban meghatározni, asszonyom?
 – Nos, a kandallópárkányon a kis állóóra épp elütötte a felet, és én azt mondtam erre magamban, „Ejnye, siet ez az óra." (Ugyanis valóban siet, minden este vissza kell igazítani.) Össze is hasonlítottam a karórámmal, és azon még csak tíz perccel múlt hat, de erre felfigyeltem, a fülemhez tartottam, és akkor vettem észre, hogy megállt. „Nos – gondoltam erre –, ha az állóóra valóban siet, egykét perc múlva megszólal a toronyóra." De hát, ugye, akkor szólt a telefon, és én tökéletesen elfeledkeztem az órákról. – Mrs. Price Ridley kifogyott a szuszból, úgyhogy kénytelen volt elhallgatni.
 – Nos, ez nagyjából tájékoztat az időpont felől – mondotta Melchett ezredes. – Megvizsgáljuk a panaszt, Mrs. Price Ridley.
 – Tekintse ostoba tréfának, Mrs. Price Ridley, és ne is gondoljon rá többet – ajánlottam.
 Fagyos pillantást vetett rám. Úgy látszik, az egyfontos bankjegy ügyére még nem borult feledés.
 – Módfelett különös dolgok történnek mostanában ebben a faluban – fordult a hölgy Melchett ezredeshez. – Igen különös dolgok. Protheroe ezredes elhatározta, hogy végére jár a dolognak, és mi történt szegény emberrel? Ki tudja, hátha én leszek a következő áldozat?...
 S e végszóval kivonult, és baljós mélabúval ingatta fejét.
 – Nincs olyan szerencsénk – motyogta a bajszába Melchett. De aztán elkomorult az arca; kérdő tekintetet vetett Slack felügyelőre.
 Az érdemdús rendőrtiszt lassan bólogatott.
 – Ez nagyjából helyre teszi a dolgot, uram. Hárman hallották a lövést; most már csak azt kell kinyomoznunk, ki tüzelt. Ez a dolog Mr. Reddinggel alaposan késleltetett. No de van egynéhány támpontunk. Mr. Reddinget tartottuk bűnösnek, úgyhogy a többivel nem is látszott érdemesnek foglalkozni. No de most már egészen más a helyzet. Elsősorban azt a telefonhívást kell lenyomoznunk.
 —Mrs. Price Ridleyét?
 A felügyelő elvigyorodott.
 – Nem … habár előbb-utóbb annak is utána kell nézni, ha azt akarjuk, hogy az öreglány lemenjen a nyakunkról... Nem, én a hamis telefonhívásra gondolok, amivel a tiszteletes urat eltávolították hazulról.
 – Igen, ez valóban fontos – mondta Melchett.
 – Aztán pedig meg kell tudnunk, mit csináltak aznap este hat és hét között. Mármint az udvarházbeliek és úgy nagyjából az egész falu.
 Felsóhajtottam.
 – Micsoda bámulatos energia szorult magába, felügyelő úr!
 – Én, kérem, a kemény munka híve vagyok. Kezdjük talán mindjárt önnel, Mr. Clement.
 – Kérem. A telefonhívás körülbelül fél hatkor történt.
 – Férfi- vagy női hang volt?
 – Női hang. Legalábbis úgy hangzott. De hát persze én biztosra vettem, hogy Mrs. Abbott beszél.
 – Felismerte Mrs. Abbott hangiát?
 – Azt éppen nem mondhatnám. Nem figyeltem különösebben a hangra, nem tulajdonítottam neki jelentőséget.
 – És azonnal elindult? Gyalog ment? Van kerékpárja?
 – Nincs.
 – Aha. Tehát mennyi idő alatt ért oda?
 – Közel két mérföld az út, bármelyik irányban.
 – A legrövidebb az Udvarház erdején át, ugye?
 —Igen, de nem valami jó az út. Oda is, vissza is a szántóföldön át vezető ösvényen mentem.
 – Amelyik a paplakkal szemben ér ki az útra?
 – Azon.
 – És Mrs. Clement?
 – A feleségem Londonban volt. A 6.50-es vonattal érkezett haza.
 – Helyes. A szolgálóval már beszéltem. A paplakkal végeztünk. Most indulok az Udvarházba. Utána pedig Mrs. Lestrange-et fogom felkeresni. Fura, hogy épp azelőtt járt Protheroe-nál, hogy az öreget megölték. Sok fura dolog van ebben az egész ügyben.
 Szívből egyetértettem.
 Órámra pillantva rádöbbentem, hogy kis híján ebédidő van. Hívtam Melchettet, tartson velem, s próbáljon szerencsét asztalunknál, de kimentette magát: a Kék Ártányban van dolga, mondta. A Kék Ártányban nem nagy a választék, de a két-három napi étel mindig kitűnő. Csak helyeselhettem Melchett bölcs választását. A rendőrséggel folytatott csevegés után Mary bizonyára még szeszélyesebb, mint valaha.
 Tizennegyedik fejezet

 	Hazafelé tartva, Miss Hartnellt vezette utamba balszerencsém. Jó tíz percig fogva tartott, és basszus hangján az alsóbb néposztályok könnyelműségéről és hálátlanságáról szónokolt. Elbeszéléséből arra következtettem, a hálátlan szegények becsapták ajtajukat Miss Hartnell előtt. Teljes szívemből egyetértettem velük. Sajnos, hivatalom megakadályoz abban, hogy olykor magam is ilyen keresetlen módon fejezzem ki érzelmeimet.
 	Tőlem telhetőleg lecsillapítottam a háborgó delnőt, és menekültem.
 Haydock kocsija utolért, mikor épp be akartam fordulni a paplakhoz vezető ösvényre. – Most vittem haza Mrs. Protheroe-t – kiáltott vissza.
 Megvárt a háza kapuja előtt.
 – Jöjjön be egy percre – mondta. Engedtem a hívásnak.
 – Merőben különös história – mondta a doktor. Kalapját egy székre dobta, és benyitott a rendelőjébe.
 Levetette magát egy kopott bőrfotelba, és a szoba túlsó végébe bámult. Nyugtalan és zavart volt az arca.
 Elmondtam, hogy sikerült megállapítanunk a lövés időpontját, Haydock jóformán oda se figyelt.
 – Akkor Anne Protheroe kint van a dologból – mondta. – Nos, örülök, hogy egyikük sem tette. Kedvelem mindkettőjüket.
 Igen, igen, gondoltam, de akkor miért ez a komor mélabú, ha egyszer mindketten kint vannak a kutyaszorítóból? Reggel még olyan volt Haydock, mintha mázsás szikla gördült volna le a szívéről, most meg szemmel láthatóan nyomasztja, sőt kétségbe ejti valami.
 Mégsem kételkedhettem szavai őszinteségében. Kedveli Anne Protheroe-t is, Lawrence Reddinget is. Akkor hát mégis mi az oka ennek a komorságnak?
 Haydock nagy nehezen összeszedte magát.
 – Hawesról akarok magával beszélni. A nagy izgalomban egészen kiment a fejemből.
 – Csakugyan beteg?
 – Pillanatnyilag nincs semmi komolyabb baja. Azt persze tudja, ugye, hogy agyvelőgyulladása volt?
 – Nem tudtam – mondtam. Ugyancsak meglepődtem. – Fogalmam sem volt róla, Hawes sosem említette.
 – Mikor volt beteg?
 – Körülbelül egy éve. Meggyógyult – már amennyire ebből a betegségből meg lehet gyógyulni. Különös betegség, sajátos erkölcsi hatása van. Néha az egész jellemet megváltoztatja.
 Egy-két pillanatig hallgatott, majd azt mondta:
 – Manapság elborzadva gondolunk arra a korra, amikor boszorkányokat égettünk. Hiszem, hogy eljön még a nap, amikor elborzadunk a gondolatra, hogy valaha felakasztottunk bűnözőket.
 – Nem híve a halálbüntetésnek?
 – Nem is csak erről van szó. – Megint hallgatott egy sort. – Tudja... – mondta aztán lassan – már én inkább megmaradok a magam munkájánál. Sehogy se kívánnék a maga helyében lenni.
 – Miért?
 – Mert maga általában azzal foglalkozik, hogy mi jó, és mi rossz – nem mintha szerintem valóban léteznének ilyen kategóriák. Tegyük fel, hogy minden csak mirigykiválasztás kérdése. Az egyik mirigyből egy kicsit sok jutott, a másikból kevés – és íme, itt a gyilkos, a tolvaj, a megrögzött bűnöző. Clement, én hiszem, hogy eljön az idő, amikor elborzadva gondolunk a hosszú évszázadokra, amikor erkölcsi fenyítést alkalmaztunk, vagyis egyszerűen azért büntettünk embereket, mert betegek, amiről a szerencsétlenek maguk tehetnek a legkevésbé. Nem akasztanak fel senkit azért, mert tüdőbajos.
 – Nem veszélyes a közösségre nézve.
 – De bizonyos értelemben az. Megfertőz másokat. Vagy vegyük azt az embert, aki azt hiszi magáról, hogy ő a kínai császár. Senki se mondja, hogy micsoda gonoszság. Elfogadom, amit a közösséggel kapcsolatban mond. A közösséget védeni kell. Csukjuk be az ilyen embereket olyan helyre, ahol nem árthatnak senkinek – még odáig is elmegyek: tegyük el őket fájdalommentesen láb alól, de ne nevezzük ezt büntetésnek. Ne hozzunk szégyent rájuk és ártatlan családjukra.
 Kíváncsi pillantást vetettem Haydockra.
 – Sosem hallottam még magától ilyesmit.
 —Nem szoktam szellőztetni a véleményemet. Ma kivételesen megnyergeltem a vesszőparipámat. Maga értelmes ember, Clement, amit nem lehet minden lelkészről elmondani. Persze nem várom el, hogy egyetértsen velem abban, hogy „bűn" nem létezik, de tartom annyira széles látókörű embernek, hogy fontolóra vegye ezt a lehetőséget.
 – Merőben ellenkezik a közfelfogással – mondtam.
 – Igen, mert a közfelfogás szűk látókörű, önelégült egyedek felfogásából összegeződik, akik a legnagyobb könnyedséggel ítélnek olyasmiben, amiről a leghalványabb fogalmuk sincs. Én őszintén hiszem, hogy a bűnözés az orvos hatáskörébe tartozik, nem a rendőrébe, és nem a lelkészébe. A jövőben talán nem is lesz ilyesmi.
 – Mert kigyógyítják?
 – Mert kigyógyítjuk. Nagyszerű gondolat! Mondja, tanulmányozta valaha a bűnözés statisztikáját? Nem; mint ahogy igen kevesen tették. Én azonban a kevesek közé tartozom. Meg volna lepve, ha tudná, milyen mértékű a serdülőkori bűnözés – megint csak a mirigyek, természetesen. A Neil fiú – az oxfordshire-i gyilkos – öt kislányt tett el láb alól, mire gyanúba fogták. Rendes, tisztességtudó fiúnak tartották, sosem volt vele semmi baj. Lily Rose – a cornwalli kislány – megölte a nagybátyját, mert nem engedte, hogy annyi cukorkát egyék, amennyi belefér. Álmában fejbe verte kalapáccsal. Aztán hazament, és két hét múlva megölte a nővérét, mert valami aprósággal felbosszantotta. Persze se a Neil gyereket, se Lily Roset nem akasztották fel. Becsukták őket egy intézetbe. Talán megjavulnak – talán nem. A lány véleményem szerint biztosan nem. Semmi más nem érdekli, csak a disznóölés. Tudja, mikor a leggyakoribb az öngyilkosság? Tizenöt és tizenhat éves kor között. Az öngyilkosságtól pedig már csak egy lépés a gyilkosság. De ez nem erkölcsi fogyatékosság – hanem fizikai.
 – Szörnyűségeket mond!
 – Dehogyis ... csak magának új. Márpedig az új igazságokkal szembe kell nézni. Alkalmazkodnunk kell. Csak néha ... néha nagyon nehéz.
 Ült ott, összevonta szemöldökét, és valahogy nagyon kimerültnek látszott.
 – Haydock – szólaltam meg –, ha gyanítaná ... ha tudná ... hogy egy bizonyos személy a gyilkos, feljelentené az illetőt, vagy kísértést érezne, hogy fedezze?
 Kérdésem nem várt hatással járt. Haydock dühösen és gyanakodva nekem támadt.
 – Ezt meg mi az ördögnek mondta, Clement? Mit forgat a fejében? Ki vele. hadd hallom!
 – Ó, semmi különös – mondtam kissé megdöbbenve. – Csak ... nos, éppen gyilkosságról beszélgetünk. Ha történetesen az igazságra bukkanna, vajon mit gondolna? Csak ennyit akartam kérdezni.
 Dühe lecsillapult. Megint maga elé meredt, mintha rejtvény megfejtésén törné a fejét, de ez a rejtvény csak az ő agyában létezett.
 – Ha gyanítanám ... ha tudnám . .. megtenném a kötelességemet, Clement. Legalábbis remélem.
 – Az a kérdés, mit tartana kötelességének?
 Kifürkészhetetlen pillantást vetett rám.
 – Az ember élete során óhatatlanul belebotlik ebbe a kérdésbe, Clement. És mindenkinek a maga módján kell döntenie.
 – Tehát nem tudja?
 – Nem. Nem tudom ..
 Úgy éreztem, legfőbb ideje másra terelni a szót.
 – Az én kedves unokaöcsém szívből élvezi az ügyet – meséltem.
 – Reggeltől estig lábnyomokra, cigarettahamura vadászik.
 Haydock mosolygott.
 – Hány éves a fiú?
 – Most múlt tizenhat. Ebben a korban nemigen szokás mellre szívni a tragédiákat. Számára tiszta Sherlock Holmes- meg Arséne Lupin-romantika az egész.
 – Derék, jókötésű fiú – mondta Haydock: – Milyen pályára szánja?
 – Sajnos nem áll módomban, hogy egyetemre küldjem. A fiú a kereskedelmi tengerészethez szeretne jelentkezni. A haditengerészetnél nem vált be.
 – Nos ... kemény élet... de embert faragnak belőle ott is. Rosszabbul is választhatott volna.
 – Mennem kell! – kiáltottam fel, amikor az órára esett a pillantásom. – Máris fél órát késtem az ebédről.
 Családom, már az asztalnál ült, mire hazaértem. Részletes beszámolót követeltek a délelőtt történtekről, és én teljesítettem a kívánságukat, de úgy éreztem, csalódnak várakozásukban.
 Dennis mindenesetre nagyon élvezte Mrs. Price Ridley rejtélyes telefonhívásának történetét. Valósággal hempergett nevettében, amikor elmeséltem, micsoda megrázkódtatás érte a hölgy érzékeny idegrendszerét, és csak ginnel lehetett magához téríteni.
 – Úgy kell a vén áspiskígyónak! – kiáltott fel a fiú. – Nincs nála mérgesebb vipera az egész faluban. Bárcsak nekem jutott volna eszembe, hogy felhívjam, és alaposan ráijesszek! Mondd csak, Len bácsi, mit szólnál hozzá, ha újabb dózist kapna őnagysága?
 Sürgősen felszólítottam Dennist, hogy hagyjon fel az efféle gondolatokkal. Mi sem lehet veszedelmesebb, mint az ifjabb nemzedék jó szándékú kísérlete, hogy segítségünkre legyen, és kinyilvánítsa együttérzését.
 Dennis hangulata egy csapásra megváltozott, összevonta szemöldökét, és felöltötte világfias modorát.
 – A délelőtt java részét Lettice-szel töltöttem – közölte. – Tudod-e, Griselda, Lettice nagyon aggódik. Nem akarja mutatni, pedig úgy van. Nagyon aggódik.
 – Szívből remélem is – felelte Griselda, és felvetette a fejét.
 Griselda sohasem rejtette véka alá, hogy nem imádja Lettice Protheroe-t.
 – Igazán nem vagy igazságos Lettice-szel.
 – Gondolod? – kérdezte Griselda.
 – Manapság nem divat gyászruhát hordani. Griselda hallgatott. Magam is. Dennis azonban nem hagyta abba.
 – Nemigen áll szóba senkivel, de velem abszolút őszinte. Szörnyen aggasztja az egész ügy, és szerinte tenni kellene már valamit.
 – Lettice hamarosan rá fog jönni – mondtam –, hogy Slack felügyelő is osztja nézetét. Ma délután felmegy az Udvarházba, és minden valószínűség szerint elviselhetetlenné teszi valamennyiük életét abbéli igyekezetében, hogy kiderítse az igazságot.
 – Teszerinted mi az igazság, Len? – kérdezte hirtelen a feleségem.
 – Nehéz volna megmondani, kedvesem. Nem állíthatom, hogy pillanatnyilag volna bármilyen elképzelésem.
 – Azt mondtad, hogy Slack felügyelő le fogja nyomozni azt a telefonhívást... amivel téged Abbottékhoz bolondítottak?
 – Igen.
 – De hát meg tudja csinálni? Nem nagyon nehéz az ilyesmi?
 – Nem hiszem. A központban feljegyzik a hívásokat.
 – Aha. – És feleségem gondolataiba merült.
 – Len bácsi – szólalt meg az unokaöcsém –, miért förmedtél úgy rám délelőtt, amikor viccből elmondtam, hogy azt kívántad, bárcsak gyilkolnák meg Protheroe ezredest?
 —Azért, mert mindennek megvan a maga ideje. Slack felügyelőnek egy csipetnyi humorérzéke sincsen. Halálosan komolyan vette, amit mondtál, és valószínűleg keresztkérdéseket fog feltenni Marynek, és letartóztatási parancsot eszközöl ki ellenem.
 – Nem veszi észre, amikor valaki marháskodik?
 —Nem – közöltem. – A legkevésbé sem veszi észre. Jelenlegi pozícióját kemény, kitartó és kötelességtudó munkával érte el. Ezáltal nem jutott ideje az élet apróbb örömeire.
 – Szimpatikusnak találod, Len bácsi?
 – Nem. Egyáltalán nem. Első pillantásra megutáltam. De kétségtelenül igen lelkiismeretes ember, és sikeres a mesterségében.
 – Gondolod, rájön, hogy ki puffantotta le az öreg Protheroe-t?
 – Azt nem tudom, de hogy mindent megtesz ennek érdekében, az biztos.
 Mary jelent meg, szólván:
 – Mr. Hawes keresi. Beküldtem a szalonba. Itt egy levél. Választ várnak rá. Nem muszáj írni, üzenni is lehet.
 Feltéptem a borítékot és a következőket olvastam :
 	„Kedves Mr. Clement,
 igen hálás lennék, ha ma délután, lehetőleg minél korábban átjönne hozzám. Nagy bajban vagyok, és a tanácsát szeretném
 kérni.
 Szívélyes üdvözlettel Estelié Lestrange"
 – Mondja meg, hogy körülbelül fél óra múlva ott leszek – mondtam Marynek. Azután átmentem a szalonba, Haweshoz. Tizenötödik fejezet

 	Hawes láttán megrémültem. Reszketett a keze, idegesen rángott az arca. Ágyban lett volna a helye; ezt meg is mondtam neki. Ő azonban csökönyösen kitartott amellett, hogy semmi baja.
 	– Higgye el, uram, sosem éreztem még jobban magam. Soha életemben.
 Ez olyan nyilvánvalóan ellentmondott a tényeknek, hogy nem is tudtam hirtelenében, mit mondjak rá. Bizonyos mértékig bámulom azt, aki nem adja meg magát a betegségnek, de Hawes egy kissé túlzásba vitte a dolgot.
 – Azért jöttem el, hogy megmondjam, mennyire sajnálom, hogy ... ilyesmi történt a paplakban.
 – Igen – bólintottam. – Valóban nem kellemes.
 – Szörnyű... igazán szörnyű. Igaz, hogy végül mégsem tartóztatták le Mr. Reddinget?
 – Nem. Tévedés volt. Redding ... elhamarkodott kijelentést tett.
 – És a rendőrség meggyőződött az ártatlanságáról?
 – Tökéletesen.
 – De vajon miért? Talán... talán mást gyanúsítanak?
 Sosem gondoltam volna, hogy Hawes érdeklődését ennyire megragadja egy gyilkosság. Talán mert a paplakban történt. Olyan kíváncsi volt, mint egy riporter.
 – Slack felügyelő nem avatott be az ügy részleteibe. Tudomásom szerint senkit sem gyanúsít határozottan. Pillanatnyilag kihallgatásokat folytat.
 – Igen. Igen, persze. De hát kiről is képzelhető, hogy ilyen szörnyűséget követ el?
 Megráztam a fejem.
 – Protheroe ezredes nem örvendett nagy népszerűségnek, azt tudom. De gyilkosság! A gyilkossághoz ... igen erős indítóokra van szükség.
 – Minden bizonnyal – mondtam.
 – Kinek lehet ilyen indítóoka? Van a rendőrségnek valamilyen elképzelése?
 – Nem tudom.
 – Lehetséges, hogy az ezredesnek ellenségei voltak. Minél többet töröm a fejem a dolgon, annál szilárdabban hiszem, hogy épp olyanfajta ember volt, akinek ellenségei vannak. Kérlelhetetlen békebíró hírében állt.
 – Bizonyára.
 – Hát nem emlékszik, uram? Épp tegnap délelőtt mondta önnek, hogy az az Archer megfenyegette.
 – Most, hogy mondja, valóban emlékszem. Persze, igen. Maga ott állt a közelünkben.
 – Igen, meghallottam, mit mond. Az ember óhatatlanul meghallotta, amit Protheroe ezredes mondott. Annyira harsány hangja volt, ugye? Emlékszem, mély hatást gyakoroltak rám az ön szavai. Hogy amikor el jő az ideje, irgalom helyett igazságszolgáltatásban lehet része.
 – Ezt mondtam volna? – kérdeztem, és összevontam szemöldökömet. Nem egészen így emlékeztem a szavaimra.
 – Igen hatásosan mondotta, uram. A szívembe markoltak a szavai. Az igazságszolgáltatás iszonyú dolog. És ha meggondolom, hogy szegény ember hamarosan ezután lesújtatott ... Mintha önnek holmi előérzete lett volna.
 —A legkevésbé sem – mondtam kurtán. Nem kedvelem Hawes hajlamát a miszticizmusra. Néha valósággal látnoknak képzeli magát.
 – Említette a rendőrségnek ezt az Archer-ügyet, uram?
 – Nem tudok róla semmit.
 – Úgy értem, elmondta nekik, amit Protheroe ezredes mondott, hogy ez az Archer megfenyegette?
 – Nem... – mondtam lassan. – Nem mondtam el.
 – De el fogja mondani?
 Nem feleltem. Nem szívesen szegődöm olyan ember nyomába, akire már úgyis acsarognak a törvény és a rend erői. Nem neheztelek Archerre. Megrögzött vadorzó – amolyan kedélyes semmirekellő, amilyen minden faluban akad. Akármit mondott első dühében, amikor elítélték, nincs róla tudomásom, hogy ugyanazt érezte volna, amikor kijött a börtönből.
 – Hallotta a beszélgetést – mondtam végül. – Ha kötelességének érzi jelenteni a rendőrségnek, meg kell tennie.
 – Jobb néven vennék öntől, uram,
 – Lehet... de őszintén szólva ... nos, nem fűlik hozzá a fogam. Lehetséges, hogy ártatlan ember nyakán segítenék meghúzni a kötelet.
 – De ha ő lőtte le Protheroe ezredest..:
 – Ha ő lőtte le. Csakhogy erre nincs semmiféle bizonyíték.
 – A fenyegetőzés.
 – Szigorúan véve, a fenyegetőzés nem is tőle származott, hanem Protheroe ezredestől. Mármint az ezredes azzal fenyegetőzött, majd megmutatja Archernek, mi fán terem a bosszú, csak kapja el még egyszer.
 – Nem értem az ön álláspontját, uram.
 – Nem? – kérdeztem fáradtan. – Maga fiatal ember. Az igazság bajnoka. Majd ha annyi idős lesz, mint én most, rájön, hogy mindaddig ártatlannak kell tekintenünk mindenkit, amíg az ellenkezője rá nem bizonyul.
 – De hát nem ... Mármint... Elhallgatott, én pedig meglepetten néztem rá.
 – Úgy értem ... önnek nincs valami elképzelése ... mármint a gyilkos személyét illetően?
 – Uramisten, dehogy van.
 Hawes nem tágított. – Vagy pedig az indítóokot illetően?
 – Nincs. Hát magának?
 – Nekem? Nekem sincs. Csak elgondolkodtam. Ha Protheroe ezredes bizalmasan közölt önnel valamit... ha említett bizonyos dolgokat… 
 – Bizalmas közléseit az egész főutca hallhatta tegnap délelőtt – mondtam szárazon.
 – Igen. Hogyne, persze. És ön nem ... ön nem gondol Archerre?
 – A rendőrség hamarosan mindent fog tudni Archerről – mondtam. – Más volna, ha magam hallom, amint megfenyegeti Protheroe ezredest. De nyugodjék meg: ha Archer valóban megfenyegette Protheroe-t, a falu fele lakossága hallotta, és pillanatokon belül a rendőrségnek is tudomására jut. Ettől függetlenül maga cselekedjék legjobb belátása szerint.
 Hawes azonban sajátos módon húzódozott attól, hogy bármit is cselekedjék.
 Idegesen, zavarosan viselkedett. Eszembe jutott, amit Haydock mondott a betegségéről. Talán ott keresendő a magyarázat.
 Kelletlenül távozott, mintha volna még mondanivalója, de nem tudná, hogyan rukkoljon vele elő.
 Búcsúzásnál megkértem, tartsa meg ő az Anyák Egyletének havi összejövetele után az istentiszteletet. Volt néhány elintéznivalóm aznap délutánra.
 Elhessegettem Hawest és gondjait az elmémből, és elindultam Mrs. Lestrange-hez.
 A hallban az asztalon ott hevert a Guardian meg a Church Times kibontatlanul.
 Odakint eszembe jutott, hogy Mrs. Lestrange Protheroe-nál járt az ezredes halálának előestéjén. Lehetséges, hogy beszélgetésük folyamán valami kiderült, ami esetleg fényt vethet a gyilkosságra is.
 Nyomban bevezettek a kis szalonba. Mrs. Lestrange felállt, és elém jött. Újból meglegyintett ennek az asszonynak a csodálatos légköre. Fekete ruha volt rajta; csak még jobban kiemelte arcbőre rendkívüli fehérségét. Különös módon... halott volt az arca. Csak a szeme izzott elevenen. Fürkész tekintet ült benne. Egyébként tökéletesen élettelen volt az arca.
 – Nagyon kedves öntől, hogy eljött, Mr. Clement – fogadott. – A múltkor beszélni szerettem volna önnel. Azután meggondoltam. És ez helytelen volt.
 – Mint akkor is mondtam, örülök, ha a segítségére lehetek.
 – Igen, ezt mondta. És úgy mondta, mint aki komolyan is gondolja. Ezen a világon nagyon kevesen akartak valaha is őszintén segíteni nekem, Mr. Clement.
 – Ez szinte hihetetlen, Mrs. Lestrange.
 – Pedig igaz. Legtöbb ember – legalábbis. a legtöbb férfi – csak a maga hasznát nézi. – Keserű volt a hangja.
 Nem szóltam, úgyhogy folytatta:
 – Foglaljon helyet.
 Leültem, ő pedig a szemközti székbe telepedett. Egy pillanatnyi tétovázás után lassan, elgondolkodva megszólalt, mintha minden egyes szavát mérlegre tenné.
 – Igen különös helyzetben vagyok, Mr. Clement, és a tanácsát szeretném kérni. Arra vonatkozólag, hogy mi legyen a következő lépésem. Ami elmúlt, elmúlt, megváltoztatni úgysem lehet. Ért engem?
 Mielőtt válaszolhattam volna, a szobalány, aki az imént bebocsátott, belépett, és ijedten mondta:
 – Nagysága, kérem, egy rendőrfelügyelő van itt, azt mondja, most rögtön beszélni akar a nagyságával.
 Szünet támadt. Mrs. Lestrange arca nem változott. Csak a szemét hunyta le egy pillanatra, aztán kinyitotta megint. Egyetkettőt nyelt, azután szakasztott ugyanolyan tiszta, nyugodt hangon szólalt meg, mint az imént.
 – Bocsássa be, Hilda.
 Fel akartam állni, de Mrs. Lestrange parancsoló mozdulattal intett, hogy maradjak.
 – Ha nem haragszik ... nagyon lekötelezne, ha itt maradna. Leültem tehát.
 – Természetesen, ha óhajtja – motyogtam amikor Slack fürge, feszes léptekkel becsörtetett.
 – Jó napot, asszonyom.
 – Jó napot, felügyelő úr.
 Slack csak ekkor pillantott meg, és elkomorodott. Mi tagadás, Slack nem fogadott a szívébe.
 – Remélem, nincs kifogása a tiszteletes úr jelenléte ellen?
 Slack aligha mondhatta, hogy van.
 – N ... nincs – mondta kelletlenül. – Bár talán jobb lenne...
 Mrs. Lestrange elengedte a füle mellett a célzást.
 – Mit óhajt, felügyelő úr? – kérdezte.
 – A helyzet a következő, asszonyom. Én vezetem a nyomozást a Protheroe-gyilkosság ügyében. E tárgyban szeretnék néhány kérdést feltenni.
 Mrs. Lestrange bólintott.
 – Csak éppen a forma kedvéért, mindenkit megkérdezek, hol tartózkodott tegnap este hat és hét óra között. Csupán a forma kedvéért, ugye.
 – Azt kívánja tudni, hol voltam tegnap este hat és hét között?
 – Ha volna szíves, asszonyom.
 – Nézzük csak. – Egy pillanatig gondolkodott. – Itt voltam. Itt a házban.
 —Úgy! – Láttam, a felügyelő szeme megvillan. – És a szobalány ... ugyebár, egy szolgálója van, alátámaszthatja az állítását?
 – Nem, Hildának kimenője volt.
 – Aha.
 – Úgyhogy sajnálatos módon kénytelen lesz az én szavammal beérni – mondta Mrs. Lestrange nyájasan.
 – Kijelenti, hogy egész délután idehaza volt?
 – Ön azt kérdezte, hol voltam hat és hét között, felügyelő úr. Kora délután sétáltam egyet. Öt óra előtt valamivel értem haza.
 – Ha tehát egy hölgy – teszem azt, Miss Hartnell – kijelentené, hogy idejött körülbelül hat órakor, becsöngetett, de senki sem nyitott ajtót, úgyhogy kénytelen volt elmenni – ön azt mondaná, hogy az illető téved?
 – Ó, nem. – Mrs. Lestrange megrázta a fejét.
 – De hát...
 – Ha a szobalány itthon lett volna, ő mondhatta volna, hogy nem vagyok itthon. Ha az ember egyedül van, és történetesen nem óhajt látogatót fogadni... nos, mi mást tehet, nem válaszol a csengetésre.
 Slack felügyelő ezen egy kissé elbámult.
 – Nagyon fárasztanak az idősebb hölgyek – mondta Mrs. Lestrange. – Miss Hartnell kiváltképpen terhemre van. Legalább tíz percig nyomkodta a csengőt, mire végre távozott.
 És bűbájos mosolyt vetett Slack felügyelőre.
 A felügyelő más irányból támadott.
 – Ha tehát valaki azt mondaná, hogy látta önt körülbelül...
 – De nem mondta, igaz? – Mrs. Lestrange nyomban kitapintotta a felügyelő gyenge pontját. – Senki sem láthatott, mivel idehaza voltam.
 – Értem, asszonyom.
 A felügyelő egy kicsit közelebb rukkolt a székével.
 – Mrs. Lestrange, értesülésem szerint ön meglátogatta az Udvarházban Protheroe ezredest a halála előtti este.
 – Így van – mondta nyugodtan Mrs. Lestrange.
 – Meg tudná jelölni a beszélgetés természetét?
 – Magántermészetű ügyről volt szó, felügyelő úr.
 – Sajnos, meg kell kérnem, mondja el, milyen természetű magánügy volt.
 – Eszem ágában sincs. Csupán biztosíthatom, hogy a beszélgetés során elhangzottak semmiféle kapcsolatban nem állnak a bűnténnyel.
 – Nem hiszem, hogy ezt ön megfelelőképpen el tudná bírálni.
 – Akárhogyan is, be kell érnie a szavammal, felügyelő úr.
 – Láthatólag nemcsak ezzel, hanem minden egyébbel kapcsolatban is.
 —Valóban úgy látszik – bólintott Mrs. Lestrange, változatlanul mosolygós nyugalommal.
 Slack felügyelő pulykavörös lett.
 – Komoly dologról van szó, Mrs. Lestrange: Az igazságot akarom... – És öklével az asztalra vágott. – És meg is fogom tudni.
 Mrs. Lestrange nem szólt egy szót sem.
 – Nem látja, asszonyom, milyen kényes helyzetbe hozza magát?
 Mrs. Lestrange még erre sem szólt semmit.
 – Tanúskodnia kell a halottszemlén.
 – Értem.
 Egyszavas válasz. Hangsúlytalanul, közönyösen. A felügyelő taktikát változtatott.
 – Ön ismeretségben volt Protheroe ezredessel?
 – Igen, ismeretségben voltam vele.
 – Közeli ismeretségben?
 Mrs. Lestrange hallgatott egy kicsit, csak azután válaszolt:
 – Évek óta nem láttam.
 – Ismeretségben volt Mrs. Protheroe-val?
 – Nem.
 – Elnézést, de ugyancsak szokatlan időt választott a látogatásra.
 – Az én szempontomból nézve nem.
 – Ezt hogy érti?
 – Négyszemközt akartam beszélni Protheroe ezredessel. Nem akartam sem Mrs. Protheroe-val, sem Miss Protheroe-val találkozni. Ezt a módot láttam a legalkalmasabbnak célom eléréséhez.
 – Miért nem akart találkozni Mrs. Protheroe-val?
 – Ez csak énrám tartozik, felügyelő úr
 – Tehát nem hajlandó többet mondani?
 – Egy szót sem.
 Slack felügyelő felállt.
 – Felettébb kényes helyzetbe hozza magát, asszonyom, ha nem vigyáz. Nagyon csúnyán fest ez a dolog. .. nagyon csúnyán.
 Mrs. Lestrange nevetett. Megmondhattam volna Slack felügyelőnek, hogy az effajta asszonyt nem olyan könnyű megijeszteni.
 – Nos – mondta Slack, méltósága roncsain –, ne mondja, hogy én nem figyelmeztettem. Jó napot, asszonyom, és ne feledje: ki fogjuk deríteni az igazságot.
 És távozott. Mrs. Lestrange felállt, és kezet nyújtott nekem.
 – Most elküldöm magát... Igen, igen, jobb lesz így. Most már késő volna a tanács. Már választottam, melyik úton járjak.
 És kissé tétován, elveszetten ismételte:
 – Igen, már választottam . . .
 Tizenhatodik fejezet

 	Kifelé menet a lépcsőn Haydockba ütköztem. Szúrós pillantást vetett Slack után, aki éppen akkor ment ki a kapun. Aztán megkérdezte:
 	– Kihallgatta?
 – Ki.
 – De remélem, udvarias volt?
 	Az udvariasság művészetét véleményem szerint Slack felügyelőnek nem sikerült, és sosem is sikerül elsajátítania, de felteszem, hogy ő maga mindenesetre úgy vélte, udvarias volt. És különben sem akartam még jobban kihozni a sodrából Haydockot. Eléggé elkeseredettnek látszott már így is. Úgyhogy ráhagytam, igen, udvarias volt.
 	Haydock biccentett, bement a házba, én meg végigmentem a főutcán, ahol hamarosan utol is értem a felügyelőt. Mi több, alighanem szándékosan fogta lassabbra a lépteit, hogy mindenképpen utolérjem. Ő sem szenvedhet engem jobban, mint én őt, de nem olyan fajta ember, akit egyéni rokon- vagy ellenszenve befolyásolna, ha értesüléshez akar jutni.
 	– Tud valamit a hölgyről? – szegezte nekem kertelés nélkül a kérdést.
 Közöltem, hogy az égvilágon semmit sem tudok róla.
 – Sohasem említette, hogy miért költözött ide, a faluba?
 – Nem.
 – És maga mégis eljár hozzá?
 – Kötelességem látogatni a híveimet – feleltem. Azt elmulasztottam közölni, hogy a látogatás a hölgy hívására történt.
 – Na igen. – Slack egy-két percig hallgatott, azután sehogy sem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megvitassa velem iménti kudarcát, és így folytatta: – Gyanús dolog ez, szerintem.
 – Gondolja?
 – Ha engem kérdez, én azt mondom: zsarolás! Fura, ha meggondolja az ember, miféle embernek látszott Protheroe ezredes. Persze, sosem lehet tudni. Nem ő volna az első presbiter, aki kettős életet élt.
 Emlékezetemben megpendült egy húr: Miss Marple is ilyesmit emlegetett...
 – Csakugyan valószínűnek tartja?
 – Nos, beleillik a képbe. Miért ássa el magát egy elegáns, jól öltözött úrinő egy ilyen isten háta mögötti fészekben? Miért kereste fel Protheroe ezredest olyan szokatlan időben? Miért nem akart találkozni se Mrs. Protheroe-val, se Miss Protheroe-val? Igen, igen, szépen összeáll a kép. Persze hogy nem akar kijönni a színnel – a zsarolás büntetendő cselekmény. No de mi majd kiszedjük belőle az igazságot. Végtére nagyon is lehetséges, hogy köze volt a bűntényhez. Ha Protheroe múltjában sötét titok lappang – valami becsületbevágó dolog –, nos, akkor ön is láthatja, micsoda teret nyit ez a nyomozás előtt. Ebben egyetértettem.
 – Igyekeztem szóra bírni a komornyikot: Meghallhatott valamit Protheroe ezredes és Mrs. Lestrange beszélgetéséből. Komornyikok nem átallnak néha hallgatózni. De megesküszik rá, hogy a leghalványabb fogalma sincs, miről folyt a beszélgetés. Mellesleg, az állásába került a dolog. Az ezredes nekitámadt, hogy miért engedte be a hölgyet. Amire a komornyik felmondott. Azt mondja, sosem állhatta a helyet, és már jó ideje azon törte a fejét, hogy otthagyja Protheroe-t.
 – Csakugyan?
 – Úgyhogy megint itt van valaki, aki haragosa volt az ezredesnek.
 – Csak nem gyanúsítja komolyan azt a … hogy is hívják?
 – Reeves a neve, és nem mondom, hogy gyanúsítom. Én csak annyit mondok, hogy sosem lehet tudni. Sehogy sem állhatom azt a kenetteljes, olajozott modorát.
 Kíváncsi volnék, vajon Reeves hogy vélekedik Slack felügyelő modoráról.
 – Most a sofőrt fogom kihallgatni.
 – Akkor talán volna szíves engem is elvinni a kocsiján – mondtam. – Szeretnék néhány szót beszélni Mrs. Protheroe-val.
 – Miről?
 – A temetés körüli intézkedésekről.
 – Ja! – Slack felügyelőt ez meglepte. – A halottszemle holnap lesz, szombaton.
 – Igen. A temetés pedig valószínűleg kedden.
 Slack felügyelő szemmel láthatólag kissé elrestellte magát, amiért olyan kurtán-furcsán beszélt velem. Olajágat nyújtott felém, miszerint felszólított, tartsak vele, amikor kikérdezi Manninget, a sofőrt.
 Manning derék fiú, vagy huszonöt-huszonhat esztendős. Láthatólag megfélemlítette a felügyelő jelenléte.
 – Nos, fiacskám – mondta Slack –, szeretnék némi tájékoztatást kapni magától.
 – Igenis, felügyelő úr – hebegett a sofőr: – Természetesen, uram.
 Ha ő maga a gyilkos, akkor sem viselkedhetett volna riadtabban.
 – Tegnap levitte a gazdáját a faluba?
 – Igen, uram.
 – Hány órakor?
 – Fél hatkor.
 – Mrs. Protheroe is vele tartott?
 – Igen, uram.
 – Maga egyenesen a faluba hajtott?
 – Igen, uram.
 – Nem állt meg sehol útközben?
 – Nem, uram.
 – Mit csinált, amikor odaértek?
 – Az ezredes úr kiszállt, és azt mondta, hogy nem lesz szüksége a kocsira. Gyalog megy haza, Mrs. Protheroe-nak be kellett vásárolnia. A csomagokat a kocsiba tette. Aztán azt mondta, elmehetek, és én hazahajtottam.
 – Mrs. Protheroe-t a faluban hagyta?
 – Igen, uram.
 – Hány órakor volt ez?
 – Negyed hétkor, uram. Pontosan negyed hétkor.
 – Hol hagyta Mrs. Protheroe-t?
 – A templomnál, uram.
 – Említette az ezredes, hova megy?
 – Mondott valamit az állatorvosról... az egyik lóval volt valami baj.
 – Aha. És maga egyenesen hazahajtott?
 – Igen, uram.
 – Az Udvarháznak két bejárata van, a déli kapuslak mellett és az északi kapuslak mellett. A faluba menet bizonyára a déli kapun hajt ki?
 – Igen, uram, mindig.
 – És ugyanarra jött vissza?
 – Igen, uram.
 – Hm... No, egyelőre ennyi. Nicsak, itt jön Miss Protheroe.
 Lettice Protheroe sodródott felénk.
 – Szükségem van a Fiatra, Manning – mondta. – Gyújtsa be a motort, legyen szíves.
 – Igenis, kisasszony.
 Manning a kétüléses kocsihoz lépett, és felemelte a motorháztetőt.
 – Egy pillanatra, Miss Protheroe – szólalt meg Slack. – Feltétlenül meg kell tudnom, mit csinált tegnap délután. Ne vegye sértésnek.
 Lettice rábámult.
 – Énnekem sosincs fogalmam róla, hogy hány óra – mondta.
 – Úgy tudom, ön ebéd után hamarosan elment tegnap.
 Lettice bólintott.
 – Hova, ha szabad kérdeznem?
 – Teniszezni.
 – Kihez?
 – Hartley Napierékhez.
 – Much Benhamben?
 – Igen.
 – És mikor ért haza?
 – Nem tudom. Mondom, hogy fogalmam sincs soha ilyesmiről.
 – Körülbelül fél nyolckor ért haza – mondtam én.
 – Tényleg – mondta Lettice. – Javában állt a bál. Anne sikoltozott, és Griselda ápolta.
 – Köszönöm, kisasszony – mondta a felügyelő. – Egyelőre csak ezt akartam tudni.
 – Milyen fura – mondta Lettice. – Az egész olyan ... érdektelen.
 És a Fiat felé libegett.
 A felügyelő jelentőségteljesen megkocogtatta a homlokát.
 – Nincs ki a négy kereke? – kérdezte.
 – Ugyan – tiltakoztam. – Csak szereti, ha azt gondolják róla.
 – No, most megyek, kikérdezem a szolgálókat.
 Szeretni Slacket nehéz, de az energiája bámulatra méltó. Elköszöntem a felügyelőtől, és megkérdeztem Reevest, Mrs. Protheroe fogadna-e.
 – Lepihent, uram – mondta a komornyik.
 – Akkor jobb, ha nem zavarom.
 – Talán várjon egy kicsit, uram. Úgy tudom, Mrs. Protheroe nagyon szeretne beszélni önnel. Ebédnél említette.
 Bevezetett a szalonba, és villanyt gyújtott, mert a zsalugáter csukva volt.
 – Végtelenül szomorú dolog ez – mondtam.
 —Igen, uram. – Reeves hangja hűvös volt és tiszteletteljes.
 Rápillantottam. Miféle érzések munkálnak vajon a szenvtelen magatartás mögött? Vajon tud valamit ez az ember, és el is mondaná nekünk? Mi sem embertelenebb, mint a jó szolga álarca.
 – Szolgálatára lehetek még valamiben, uram?
 Tévedek, ha úgy vélem, hogy egy szemernyi aggodalom bujkál a mozdulatlan arckifejezés mögött?
 – Köszönöm, nem – mondtam.
 Alig néhány percig kellett csak várakoznom, már jött is Anne Protheroe. Megbeszéltük a szükséges teendőket, majd Anne váratlanul felkiáltott:
 – Milyen csodálatosan kedves ember dr. Haydock!
 – Magam sem ismerek különb embert a doktornál.
 – El sem mondhatom, mennyire kedves volt velem. De, ugye, milyen szomorúnak látszik?
 Szomorúnak! Sosem jutott volna eszembe Haydockkal kapcsolatban ez a szó. Megforgattam elmémben a dolgot.
 – Nem hiszem, hogy valaha is észrevettem volna ... – mondtam végül.
 – Nekem is csak ma tűnt fel.
 – Ha az ember bajban van, a másét is jobban észreveszi – véltem.
 – Nagyon igaz. – Anne hallgatott egy darabig, aztán megszólalt:
 – Mr. Clement, egyvalamit képtelen vagyok megérteni. Ha a férjemet rögtön azután lőtték le, hogy én kimentem, hogyhogy nem hallottam a lövést?
 – Okunk van feltételezni, hogy a lövés később dördült el.
 – És a 6.20-as keltezés a levélen?
 – Valószínűleg más kéz írása ... a gyilkosé.
 Anne elsápadt.
 – Nem tűnt fel magának, hogy a keltezés nem a férje írása?
 – Istenem, de szörnyű!... De hát az egész levél nem olyan volt, mint az ő írása.
 Ebben volt némi igazság. Az írás inkább olvashatatlan macskakaparás volt, egészen más, mint Protheroe szabályos, precíz betűi:
 – Bizonyos benne, hogy már nem gyanúsítják Lawrence-et?
 – Azt hiszem, végképp tisztázódott a gyanú alól.
 – De hát ki lehetett az, Mr. Clement? Lucius nem volt népszerű, jól tudom, de nem hiszem, hogy lettek volna igazi ellenségei. Nem ... nem olyan fajta ellenségei.
 – Rejtély – ráztam meg a fejem.
 Miss Marple megjegyzése motoszkált a fejemben, a hét gyanúsítható személyről. Kik lehetnek vajon?
 Elbúcsúztam Anne-től, és nekiláttam, hogy megvalósítsam a tervemet.
 A magánösvényen tértem vissza az Udvarháztól. A forgókereszthez érve visszamentem a megtett úton, és kerestem egy helyet, ahol, úgy véltem, az aljnövényzetet megbolygatták. Ott letértem az ösvényről, és átvágtam magam a bozóton. Sűrű az erdő, dúsan benövi a kusza aljnövényzet. Nem haladtam valami gyorsan, és hirtelen észrevettem, hogy nem messze tőlem mozog valaki a bozótban. Tétovázva megálltam, és egyszer csak Lawrence Redding bukkant elő. Egy jókora követ cipelt.
 Meglepetésem nyilván az arcomra volt írva, mert Lawrence harsány hahotában tört ki.
 – Nem – mondta kimondatlan kérdésemre. – Ez nem bűnjel, hanem olajág!
 – Olajág?!
 – Nos, mondjuk inkább: tárgyalási alap. Ürügyre van szükségem, hogy meglátogathassam a szomszédját, Miss Marple-t. Mint hallom, az öreg hölgy bolondja a sziklakertnek, és minduntalan sziklákra meg kövekre vadászik.
 – Valóban.— bólintottam. – De mit akar az öreg hölgytől?
 – A következőt. Ha tegnap este volt valami látnivaló, azt Miss Marple látta. Nem úgy értem, hogy szükségképpen kapcsolatban volt a bűnténnyel – illetve ő talán nem gondolta, hogy kapcsolatban áll vele. Valamilyen rendkívüli, különös dologra gondolok, holmi apróságra, ami esetleg az igazság nyomára vezethet bennünket. Olyasmire, amit esetleg nem is talált említésre méltónak, és nem szólt róla a rendőrségnek.
 – Lehetséges, hogy van benne valami.
 – Mindenesetre érdemes megpróbálni. Clement, én eltökéltem, hogy a végére járok ennek a dolognak. Ha semmi másért, Anne kedvéért. És nincs valami nagy bizalmam Slackben, ügybuzgó fickó, de a buzgalom még nem minden. Ész is kell hozzá.
 – Úgy látszik, maga mindenáron a népszerű regények kedvenc figurájának babérjaira pályázik! Az amatőr nyomozó! Nem tudom, hogy a való életben is felvehetik-e a versenyt a hivatásosakkal...
 Átható pillantást vetett rám, aztán elnevette magát.
 – Hát maga mire vadászik a bozótosban, atyám ?
 Volt bennem annyi tisztesség, hogy elvörösödtem.
 – Lefogadom, hogy maga is csak olyasmiben sántikál, mint jómagam. Ugyanarra az ötletre jutottunk, igaz? Hogy került a gyilkos a dolgozószobába? Első megoldás: az ösvényen és a kapun, a második: az előszobaajtón – a harmadik ... Van egyáltalán harmadik út? Én úgy okoskodtam, megnézem, megbolygatták-e valahol a bokrokat, letördelték-e valahol az ágakat a paplak kerítésének közelében.
 – Magam is így gondolkodtam – ismertem be.
 – Még igazában nem láttam hozzá – folytatta Lawrence. – Közben ugyanis eszembe jutott, hogy előbb beszélek Miss Marple-lal, mert meg akarok bizonyosodni felőle, hogy tegnap este, amíg mi a műteremben voltunk, végigment-e valaki az ösvényen.
 Megráztam a fejemet.
 —Miss Marple egész határozottan állította, hogy senki sem járt arra.
 – Igen, igen, senki, akit valakinek lehetne mondani... Ez rém hülyén hangzik, de remélem, érti, hogyan gondolom. De lehetne olyasvalaki, mondjuk, mint a postás vagy a tejesember vagy a mészáros kifutója – valaki, akinek a jelenléte annyira természetes, hogy az embernek eszébe sem jut megemlíteni.
 – Látom, szorgalmasan olvassa Chesterton műveit.
 Lawrence nem tagadta.
 – De nem gondolja, hogy ebben az ötletben lehet valami?
 Nem lehetetlen – hagytam rá. Legott fel is kerekedtünk Miss Marple háza felé. Az idős hölgy a kertjében szorgoskodott, és ránk köszönt, amikor átmentünk a forgókereszten.
 – Látja? – suttogta Lawrence. – Mindenkit észrevesz.
 Miss Marple igen szívélyesen fogadott, és nagyon megörült Lawrence irdatlan sziklájának, amelyet Redding az ügyhöz méltó komolysággal nyújtott át.
 – Milyen figyelmes, Mr. Redding. Igazán, végtelenül figyelmes...
 Lawrence ettől felbátorodva nekivágott a kérdéseinek. Miss Marple figyelmesen hallgatta.
 – Igen, értem, mire gondol, és úgy is van, ahogy mondja, az ilyesmit az ember nem is említi, mert nem tartja említésre méltónak. De kérem, higgye el, biztosíthatom, nem történt semmi ilyesmi. Egyáltalán semmi.
 – Bizonyos benne, Miss Marple?
 – Egészen bizonyos vagyok benne.
 – Látott valakit aznap délután, aki az ösvényről bement az erdőbe? – kérdeztem. – Vagy aki kijött az erdőből?
 —Ó, igen. Elég sok embert. Dr. Stone és Miss Cram ment arra – ez a legrövidebb út a sírdombhoz. Valamivel két óra után lehetett. Azután dr. Stone ugyanarra jött vissza – mint tudja, Mr. Redding, hiszen csatlakozott önhöz és Mrs. Protheroe-hoz.
 – Mellesleg... – szólaltam meg. – Azt a lövést, amelyet hallott, Miss Marple, bizonyára Mr. Redding és Mrs. Protheroe is hallotta.
 Kérdő pillantást vetettem Lawrence-re.
 – Igen – mondta, és összevonta szemöldökét. – Mintha hallottam volna lövéseket. Egy lövés hallatszott, vagy kettő?
 – Én csak egyet hallottam – mondta Miss Marple.
 – Csak valami egész halvány emlékem van róla – mondta Lawrence. – ördög vinné, bárcsak emlékeznék pontosan. Hiszen ha tudtam volna! De az a helyzet, hogy annyira lekötött ... a ...
 Zavartan elhallgatott.
 Tapintatosan köhintettem. A szemérmetes Miss Marple sürgősen másra terelte a szót.
 – Slack felügyelő mindenáron azt tudakolta, vajon azután hallottam-e a lövést, hogy Mr. Redding és Mrs. Protheroe kiment a műteremből, vagy előtte. Kénytelen voltam bevallani, hogy határozottan nem tudnám megmondani, de az a benyomásom – minél többet gondolkodom rajta, annál határozottabban –, hogy utána hallottam.
 – Akkor a híres-nevezetes dr. Stone mindenképpen tisztázódik
 – mondta Lawrence, és felsóhajtott. – Nem mintha a legcsekélyebb ok lett volna gyanakodni, hogy ő puffantotta le szegény öreg Protheroe-t.
 – Ó, énszerintem igen helyes mindenkit egy kissé gyanúsítani – szólt Miss Marple. – Az ember végtére is sohasem tudhatja, hát nem?
 Ez jellemző Miss Marple-ra. Megkérdeztem Lawrence-et, egyetért-e vele a lövés tekintetében.
 – Igazán nem tudom. Annyira megszokott hang volt. Talán inkább mintha akkor dördült volna el, amikor a műteremben voltunk. Ott bent tompábban hallatszott, és ... és az ember odabent kevésbé érzékelte.
 Egyéb okoknál fogva, gondoltam.
 – Meg kell kérdeznem Anne-t – folytatta Lawrence. – Talán ő emlékszik. Mellesleg, szerintem van itt egy különös tény, ami magyarázatra szorul. Mrs. Lestrange, St. Mary Mead Rejtelmes Asszonya szerda este, vacsora után felkereste az öreg Protheroe-t. És láthatólag senkinek sincs fogalma róla, miért. Az öreg Protheroe nem szólt róla sem a feleségének, sem Lettice-nek.
 – Talán a tiszteletes úr tudja – vélte Miss Marple.
 Hogy honnan sejti az öreglány, hogy én délután meglátogattam Mrs. Lestrange-et? Hátborzongató, hogy mindig mindenről tud...
 Megráztam a fejem, és közöltem, hogy én sem tudok semmit, ami hozzájárulhatna a rejtély felderítéséhez.
 – Slack felügyelőnek mi a véleménye? – tudakolta Miss Marple.
 – Minden igyekezetével megpróbálta szóra bírni a komornyikot, de az, úgy látszik, nem volt kellőképp kíváncsi, hogy a kulcslyuknál hallgatózzék. Így tehát – senki nem tud semmit.
 – De valaki nyilván meghallott valamit, nem? – kérdezte Miss Marple. – Úgy értem, valamit mindig meghallanak. Azt hiszem, Mr. Redding talán megtudhatna valamit.
 – De Mrs. Protheroe nem tud semmit.
 —Nem Anne Protheroe-ra gondolok – mondta Miss Marple. – Hanem a szolgálókra. Annyira nem szívesen mondanak bármit is a rendőrségnek. De egy jóképű fiatalember – ugye, megbocsát –, Mr. Redding, akit igazságtalanul gyanúsítottak ... Ó, egészen bizonyos vagyok benne, hogy neki nyomban elmondanák.
 – Este felmegyek, megpróbálom – élénkült fel Lawrence. – Köszönöm az ötletet, Miss Marple. Most pedig megyek ... nos, van valami kis tennivalónk a tiszteletes úrral.
 Én is épp arra gondoltam, hogy jobb lenne utánajárni a dolognak. Elbúcsúztunk Miss Marple-tól, és visszatértünk az erdőbe.
 Az ösvényen haladva elérkeztünk egy ponthoz, ahol valóban úgy látszott, mintha valaki jobbra letért volna. Lawrence elmondta, hogy ő már végigment ezen a nyomon, de nem vezet sehova. Azért megpróbálkozhatunk vele újra, mondta. Lehet, hogy előzőleg tévedett.
 De valóban úgy volt, ahogy mondta. Tíz-tizenkét méterrel odébb már nyoma sem volt letaposott, letört ágaknak, leveleknek. Lawrence innen indult vissza az ösvény felé, amikor délután találkoztunk.
 Visszatértünk az ösvényre, továbbhaladtunk rajta. Megint találtunk egy helyet, ahol mintha megtépáztak volna néhány bokrot. Kevés nyom volt, de volt. Ezúttal többet ígért a csapás. Kanyargós úton egyre közelebb vitt a paplakhoz. Végül a falhoz értünk, amelyet sűrűn benőtt a bozót. A magas fal teteje be volt szórva üvegcseréppel. Ha valaki létrát támasztott oda, megtalálnánk a nyomát.
 Lassan tapogatóztunk a fal mentén, amikor ágroppanást hallottunk. Előrebámultam, átpréseltem magam a bozóton – és szemtől szembe találtam magam Slack felügyelővel.
 – Szóval ön az – mondta. – És Mr. Redding. Szabadna tudnom, mi járatban vannak az urak?
 Kissé lehangoltan elmagyaráztuk.
 – Értem – bólogatott a felügyelő. – Mivel nem vagyunk annyira ostobák, mint amilyennek hisznek bennünket, magunk is erre a gondolatra jutottunk. Jó egy órája itt vagyok. Kíváncsiak az urak valamire?
 – Nos? – kérdeztem nagy érdeklődést mímelve.
 – Akárki gyilkolta is meg Protheroe ezredest, nem erre ment be! A falnak sem ezen az oldalán nincs nyom, sem a másikon. Protheroe ezredes gyilkosa a bejárati ajtón ment be. Másfelé nem mehetett.
 – Lehetetlen! – kiáltottam fel.
 – Miért volna lehetetlen? Az önök ajtaja tárva-nyitva áll. Bárki besétálhat rajta. A konyhából nem látni oda. A tettes tudja, hogy önt eltávolították az útból, tudja, hogy Mrs. Clement Londonban van, hogy Dennis úrfi teniszezni ment. Egyszerű, mint a kétszerkettő. És még csak a falun sem kell végigmennie, se oda-, se visszafelé. Épp a paplak kapujával szemben van egy nyilvános ösvény, onnan be lehet fordulni ide, az erdőbe, és tetszés szerint bárhol kibukkanni. Hacsak Mrs. Price Ridley nem jön ki a kapuján épp abban a pillanatban, tiszta a levegő. Sokkal könnyebb, mint falakon átmászni. Mrs. Price Ridley házának emeletén az oldalsó ablakok mind erre a falra néznek. Nem, nem, higgyék csak el, hogy amarra ment be.
 Kénytelen voltam belátni, hogy minden bizonnyal igaza van.
 Tizenhetedik fejezet

 	Slack felügyelő másnap délelőtt felkeresett. Úgy látszik, kissé megenyhült irányomban. Előbb-utóbb tán még az óraügyről is megfeledkezik.
 	– Nos, uram – köszönt be –, sikerült lenyomoznom a hamis telefonhívást.
 – Csakugyan? – kérdeztem kíváncsian.
 – Meglehetősen fura ügy. Az Udvarház északi kapuslakából telefonáltak. Nomármost, abban a házikóban nem lakik senki, a kapust már rég nyugdíjazták, új kapust meg nem fogadtak. A ház üres volt, bárki bejuthatott – hátul nyitva volt az ablak. A telefonkészüléken semmiféle ujjlenyomatot nem találtunk – letörölték. Ez már önmagában is sokatmondó.
 – Hogyhogy?
 – Ez a bizonyíték, hogy a telefonhívásnak az volt a célja, hogy önt eltávolítsák az útból. A gyilkosságot tehát igen gondosan kitervelték. Ha a telefonhívás afféle ártalmatlan beugratás, a telefonkagylóról nem törölték volna le az ujjlenyomatokat.
 – Csakugyan.
 – Azt is bizonyítja, hogy a gyilkos jól ismerte az Udvarházat és környékét. De nem Mrs. Protheroe telefonált. Percre pontosan tudjuk, mit csinált egész délután. Fél tucat cseléd megesküszik rá, hogy fél hatig otthon volt. Aztán előállt a kocsi, és őt meg Protheroe ezredest levitte a faluba. Az ezredes bement Quintonhoz, az állatorvoshoz, mert az egyik lovával volt valami baj. Mrs. Protheroe rendelést adott le a fűszeresnél meg a halasnál, onnan pedig egyenesen végigjött a hátsó ösvényen, ahol Miss Marple meglátta. Mindkét kereskedő kijelentette, hogy Mrs. Protheroe-nál nem volt semmiféle táska. Az idős hölgynek tehát igaza van.
 – Mint általában – jegyeztem meg szelíden.
 – Miss Protheroe pedig fél hatkor odaát volt Much Benhamben.
 – Igen – bólintottam. – Az unokaöcsém is ott volt.
 – Miss Protheroe tehát nem lehetett. A szobalány nem látszik gyanúsnak – kissé hisztérikus, ki van borulva, de hát az adott körülmények között ez természetes. A komornyikot persze szemmel tartom – épp most mondott fel, ugye. De nem hinném, hogy bármit is tud az ügyről:
 – Úgy látszik, a vizsgálódása eddig negatív eredménnyel járt, felügyelő úr.
 – Igen is, meg nem is. Egy fura dolog mindenesetre felbukkant
 – méghozzá egészen váratlanul.
 – Mégpedig?
 – Emlékszik, micsoda ramazurit csapott tegnap délelőtt Mrs. Price Ridley, aki itt lakik a szomszédban? Hogy felhívta valaki telefonon ?
 – Igen, igen – mondtam. – Nos?
 – A hölgy megnyugtatására lenyomoztuk azt a telefont is. Mit gondol, tiszteletes úr, honnan jött?
 – Nyilvános állomásról? – kérdeztem.
 – Nem, Mr. Clement. Mr. Lawrence Redding lakásáról.
 – Micsoda?! – kiáltottam fel meglepetten.
 – Bizony. Ugye, fura? Mr. Reddingnek nem volt hozzá semmi köze. A telefonhívás idején, fél hétkor, úton volt a Kék Ártány felé dr. Stone társaságában, az egész falu szeme láttára. Márpedig onnan jött a telefonhívás. Ez is mond valamit, nem? Valaki besétál a nyitott ajtón, és telefonál – de vajon kicsoda? Egyetlen nap leforgása alatt két megmagyarázhatatlan telefonhívás. Az embernek akaratlanul is az jut az eszébe, hogy a kettő között valami kapcsolat van. Megeszem a kalapom, ha a két hívás nem egyazon személytől ered.
 – De mi lehetett a célja?
 – Épp erre kell rájönnünk. A második telefonhívásnak első pillantásra nemigen lehetett különösebb célja, márpedig valami mégis van mögötte. És azt, ugye, látja, hogy mi a jelentőségteljes a dologban: Mr. Redding házából telefonálnak, Mr. Redding pisztolyával követik el a gyilkosságot. Valaki mindenáron Mr Reddingre akarja terelni a gyanút.
 – Ez esetben több értelme lett volna, ha az első telefonhívás ered az ő házából – véltem.
 – Erre már mi is gondoltunk. Mit csinált Mr. Redding általában délutánonként? Felment az Udvarházba, és Miss Protheroe arcképén dolgozott. Hazulról motorkerékpáron indult el, és áthajtott az északi kapun. Most már, ugye, látja, mi értelme volt onnan telefonálni. A gyilkos tudott a nézeteltérésről, és tudta, hogy Mr. Redding nem ment fel többet az Udvarházba!
 Elgondolkodtam egy percig, mire utal a felügyelő. Úgy tetszett, a logikája helytálló.
 – Voltak ujjlenyomatok Mr. Redding telefonkészülékén? – kérdeztem.
 – Egy szál sem – mondta elkeseredetten a felügyelő. – Az az átkozott vénség, aki takarít nála, tegnap reggel mind letörölgette. – Mérgesen morfondírozott. – Ostoba vén csoroszlya. Nem emlékszik, mikor látta utoljára a pisztolyt. Éppenséggel ott lehetett a gyilkosság reggelén, de az is lehet, hogy nem volt ott! Ő aztán igazán meg nem mondhatná, nem! Egyformák ezek valamennyien!
 – Csak épp a rend kedvéért átmentem dr. Stone-hoz is – folytatta Slack, mihelyt egy kicsit lecsillapodott. – Nem lehet egy szavam sem, igen udvarias volt. Miss Crammel felmentek ahhoz a túráshoz – vagy mi az ördög az ott, sírhant, vagy minek nevezik – tegnap úgy fél háromkor, és ott voltak egész délután. Dr. Stone egyedül jött vissza, Miss Cram később jött utána. A professzor nem hallott semmiféle lövést, de azt mondja, igen szórakozott. Mindenesetre amit mond, csak alátámasztja, amit gondoltunk.
 – Csak éppen a gyilkost nem kapta még el – mondtam szelíden.
 – Hm – mélázott a felügyelő. – Ön női hangot hallott a telefonban. Mrs. Price Ridleyt is valószínűleg női hang sértegette. Ha az a lövés nem hallatszott volna közvetlenül a telefonhívás után – hát szavamra, tudnám, hol kereskedjem.
 – Hol?
 – Erről egyelőre nem nyilatkozom, uram.
 Szégyentelenül meginvitáltam egy pohár portóira. Van a pincémben néhány palackkal; kitűnő évjárat. Délelőtt tizenegykor általában nem szoktak portóit inni, de nem tételeztem fel Slack felügyelőről, hogy nagyon szigorúan ragaszkodik az etiketthez. Persze szégyen és gyalázat ilyen finom óbort ilyen alantas célra vesztegetni, de szükség törvényt bont.
 Mire Slack felügyelő már a második pohár fenekére nézett, kissé megenyhült, sőt egyenesen kedélyes hangulata támadt. Hja, jó bor az óbor.
 – Azt hiszem, a tiszteletes úrral őszintén beszélhetek – mondta az ügybuzgó Slack: – Bizonyára nem költi hírét a hívek között...
 Megnyugtattam.
 – Mivelhogy, ugye, itt történt a dolog a házában, azt is lehet mondani, joga van az értesüléshez ...
 – Magam is úgy érzem – bólogattam.
 – Nos hát, uram, mit szólna ahhoz a hölgyhöz, aki a gyilkosság előestéjén felkereste Protheroe ezredest?
 – Mrs. Lestrange?! – kiáltottam fel. Magam is meglepődtem hangom erején.
 A felügyelő szemrehányó pillantást vetett rám.
 – Ne olyan hangosan, tiszteletes uram. Bizony, Mrs. Lestrangeet vettem számításba. Emlékszik, ugye, mire gondoltam – zsarolásra.
 – Az aligha ok a gyilkosságra. Az ember miért is vágná le az aranytojást tojó tyúkot? Mármint ha az ön feltevése helyes, amit egy pillanatig sem hiszek.
 A felügyelő dévajul rám kacsintott.
 – Bizonyám! Őnagysága épp az a fajta, akiért az urak mindig síkraszállnak! No de fordítsuk komolyra a szót. Tegyük fel, a múltban sikeresen zsarolta az öregurat. Évek elteltével megneszeli, hogy az ezredes itt húzódik meg, lejön hozzá, és megpróbálja a régi fogást. Csakhogy időközben a dolgok megváltoztak. A törvény egész másképp vélekedik a zsarolásról. Súlyosan büntetendő cselekmény – és még csak a neveket sem szabad kiírni az újságba! Tegyük fel, Protheroe ezredes a sarkára állt, és kijelenti, hogy őnagyságát a törvény kezére adja. A hölgy kényes helyzetben van. Éveket kaphat, ha rábizonyítják a zsarolást. Megfordult a kocka. Másképp nem mentheti a bőrét, csak ha azonnal cselekszik, és elteszi láb alól az ezredest.
 Hallgattam. El kellett ismernem: a felügyelő okfejtése ésszerű. Csupán egy érv szólt ellene – Mrs. Lestrange egyénisége.
 – Nem értek egyet magával, felügyelő úr – mondtam. – Mrs. Lestrange nem zsaroló típus. Mrs. Lestrange ... nos, régimódi kifejezéssel élve: hamisítatlan úrihölgy.
 Slack felügyelő szánakozó pillantást vetett rám.
 – Hát igen, ön ugyebár lelkész. Még megközelítőleg sincs róla fogalma, mi zajlik a világban. Úrihölgy! Na hiszen! Tiszikém, maga meg volna lepve, ha tudná, amit én tudok.
 – Én nem csupán a társadalmi helyzetére utalok. Egyébként is, Mrs.. Lestrange alighanem elveszítette már hajdani társadalmi pozícióját. Én inkább ... inkább egyéni kifinomultságot értettem.
 – Mert nem az én szememmel nézi, azért. Férfi vagyok – de rendőrtiszt is. Engem nem vesznek le a lábamról a kifinomultságukkal! Hisz az a nő szemrebbenés nélkül kést verne akárkibe!
 Sajátos módon sokkal könnyebb volt Mrs. Lestrange-et a gyilkos, mint a zsaroló szerepében elképzelnem.
 – Csakhogy persze nem telefonálhatott a szomszéd öregasszonynak, és lőhette le ugyanakkor Protheroe ezredest – fűzte tovább a szót a felügyelő.
 De alig ejtette ki ezt a mondatot, már fel is ugrott, és vadul a combjára csapott.
 – Megvan! – kiáltott fel. – Erre volt jó a telefonhívás! Alibinek! Tudtam, hogy majd csak kiderül, mi köze volt az első telefonhíváshoz! Most már tudom, mit keresek! Biztosan lepénzelt valami falusi kölyköt, hogy telefonáljon helyette. Annak meg eszébe se jut, hogy a telefonnak valami köze lehet a gyilkossághoz.
 És a felügyelő már el is viharzott.
 – Miss Marple szeretne veled beszélni – dugta be a fejét az ajtón Griselda. – Szörnyen kusza cédulát küldött át, szálkás betűkkel ír, és minden második szót vastagon aláhúz. A felét sem tudtam kisilabizálni. Úgy veszem ki belőle, hogy az öreglány nem tud eljönni hazulról. Fuss át hozzá, kíváncsi vagyok, miben sántikál. Két perc múlva jönnek a mamuskáim, különben magam is átmennék. Jaj, de utálom ezeket az öreg mamikat – folyton a reumájukról nyavalyognak, és a visszereiket mutogatják. De szerencse, hogy ma délután van a halottszemle! Legalább megúszod a Legényegylet krikettmérkőzését.
 Átsiettem Miss Marple-hoz; fúrta az oldalamat a kíváncsiság.
 Az idős hölgyet ugyancsak izgatott állapotban leltem. Orcája kipirult, beszéde kissé összefüggéstelen volt.
 – Az unokaöcsém... – pihegte. – Az öcsém, Raymond West, az író. Ma érkezik. Rémes felfordulás van. Mindennek magam kell hogy utánanézzek. Ezek a mai szobalányok egy ágyat sem tudnak rendesen kiszellőztetni! Vacsorára meg persze meleget kell adni. Az urak szeretik a húst, ugye? És italt. Halnak feltétlenül lennie kell a házban … Meg szódavíznek ...
 – Segíthetnék valamiben? – kérdeztem.
 —Ó, igazán nagyon kedves. De a világért sem fárasztanám. Hiszen van még idő, bőven. Pipát, dohányt úgyis hoz magával a drága fiú. Annyira örülök! Igazán nem tudnám, milyen fajta cigarettát vásároljak. De persze megvan a rossz oldala is ... a pipafüst szaga nehezebben megy ki a függönyökből. Persze reggel sokáig szellőztetek, és a függönyöket alaposan kirázom. A drága Raymond szeret sokáig aludni – amolyan írószokás, ugyebár? Raymond borzasztóan okos könyveket ír, úgy hiszem, habár a való életben nem annyira kellemetlenek az emberek, mint ahogy ő ábrázolja őket. Az okos fiatalemberek valójában igen keveset tudnak az életről, nem gondolja, tiszteletes úr?
 —Átjönnének hozzánk vacsorára? – kérdeztem. Egyelőre nem is sejtettem, mért hívatott olyan sürgősen az öreg kisasszony.
 —Ó, nem, dehogyis – mondta Miss Marple. – Igazán végtelenül kedves! – tette hozzá sietősen.
 —Volt valami... khm ... ami miatt beszélni óhajtott velem, azt hiszem – mondtam végső kétségbeesésemben.
 – Ó, igen, persze! Ebben a nagy izgalomban egészen kiment a fejemből! – Miss Marple elhallgatott, körülnézett, azután beszólt a szobalánynak: – Emily! Emily! Ne azt az ágyhuzatot! A fodros szélű monogramosat! És ne tegye annyira közel a tűzhöz!
 Becsukta az ajtót, és lábujjhegyen visszatipegett hozzám.
 – Meglehetősen különös dolog történt az éjszaka – magyarázta.
 – Azt gondolom, a tiszteletes urat talán érdekli, habár pillanatnyilag sehogy sem értem az egészet. Nem tudtam elaludni
 – folyton ez a szomorú eset járt az eszemben. Nagy sokára felkeltem, és kinéztem az ablakon. És mit gondol, mit láttam?
 Kérdő tekintettel nézett rám.
 – Gladys Cram! – jelentette ki diadalmasan Miss Marple. – A szemem láttára ment be az erdőbe, éjfélkor, egy bőrönddel!
 – Bőrönddel?!
 – Hát nem fantasztikus?
 – Mit kereshetett egy bőrönddel az erdőben, éjjel tizenkettőkor?
 – Szerintem – mondta Miss Marple – a dolognak semmi köze a gyilkossághoz. De akkor is felettébb különös! És most aztán igazán nem szabad figyelmen kívül hagynunk semmit, ami felettébb különös!
 – Megdöbbentő – mondtam. – Lehetséges, hogy talán ... khm ... kint akarta tölteni az éjszakát a sírdombon?
 – Ha akarta is, meggondolta – felelte Miss Marple. – Mert hamarosan már jött is vissza: és nem volt nála a bőrönd!
 Tizennyolcadik fejezet

 	Aznap, szombaton délután két órakor tartották meg a hivatalos halottszemlét a Kék Ártány helyiségében. Mondanom sem kell, óriási volt az érdeklődés. St. Mary Meadben legalább tizenöt esztendeje nem történt gyilkosság; És hogy éppen Protheroe ezredest gyilkolták meg, méghozzá a paplak dolgozószobájában – nos, ilyen szenzációval kevés falu dicsekedhet.
 	Számos megjegyzés ütötte meg a fülemet, pedig valószínűleg nem nekem szánták.
 – Ott a tiszi. Sápadt, nem? Vajon neki is köze volt-a dologhoz? Végtére is a paplakban történt...
 – Szégyelld magad, Mary Adams! Szegény tiszteletes úr a lábát lejárja, akkor is Henry Abbotthoz ment!
 – Igen ám, de azt mondják, összerúgta a patkót az ezredessel. Nézd csak, ott van Mary Hill. De fennhordja az orrát, csak mert a paplakban szolgál! Csitt! Jön a halottkém.
 A halottkém, dr. Roberts, a szomszédos Much Benham városból jött: Megköszörülte torkát, megigazgatta pápaszemét, és fontoskodó képet vágott.
 Csak untatnám az olvasót, ha szó szerint beszámolnék a tanúkihallgatásról. Lawrence Redding elmondta, hogyan talált rá a holttestre, és hogyan ismerte fel a pisztolyt. Legjobb tudomása szerint utoljára kedden, két nappal a gyilkosság előtt látta a fegyvert. A lakásán tartotta egy polcon; a ház ajtaja rendszerint nem volt kulcsra zárva.
 Mrs. Protheroe vallomásában elmondta, hogy utoljára körülbelül háromnegyed hatkor látta a férjét, amikor elköszöntek egymástól a falu főutcáján. Megbeszélték, hogy ő később bemegy a férjéért a paplakba. Körülbelül negyed hétkor ért a paplakba, a hátsó ösvényen és a kertkapun át. A dolgozószobából nem hallott hangokat, úgy látta, a szoba üres, de lehetséges, hogy a férje az íróasztalnál ült, akkor pedig nem láthatta. Tudomása szerint a férje jó egészségben és kedélyállapotban volt. Nem tud senkiről, aki férjének ellensége lett volna, vagy haragot táplált ellene.
 Ezután az én tanúvallomásomra került sor. Elmondtam, hogy megbeszéltük Protheroe-val, estefelé felkeres. Elmondtam azt is, hogyan hívtak el Abbottékhoz. Beszámoltam arról, hogyan találtam meg a holttestet, és hogy azonnal hívtam Haydock doktort.
 —Hányan tudtak arról, Mr. Clement, hogy Protheroe ezredes önhöz készült aznap?
 —Gondolom, sokan. A feleségem tudott róla, az unokaöcsém szintén, és maga Protheroe ezredes is utalt rá, amikor délelőtt a faluban találkoztunk. Bizonyára többen meghallották, mert az ezredes nagyothallott, következésképpen igen hangosan beszélt.
 – A tény tehát köztudott volt? Bárki tudhatta?
 Igennel válaszoltam.
 Haydock volt a következő, méghozzá igen fontos tanú. Alaposan, szakszerűen leírta, milyen állapotban találta a holttestet, és ismertette a sérülés természetét. Véleménye szerint az áldozatot megközelítőleg 6.20 és 6.30 között érte utol a halál – de legkésőbb 6.35-kor. Ez a végső határ. Ettől a véleményétől nem tágított. Öngyilkosság esete nem forog fenn, a sebet az áldozat nem okozhatta önkezével.
 Slack felügyelő rövid tanúvallomása maga volt a diszkréció. Elmondta, hogyan riasztották, és hogy milyen körülmények között találta a holttestet. Bemutatta a befejezetlen levelet, és megállapítást nyert, hogy a keltezése 6.20. Megemlítette az órát is. Hallgatólagosan megegyeztek, hogy a halál időpontja hat óra huszonkét perc volt. A rendőrség semmit el nem árult. Anne Protheroe utólag elmesélte, azt mondták neki, kissé korábbi időpontot mondjon látogatására hat óra húsz percnél.
 A következő tanú a mi Marynk volt. Duzzogva kijelentette, hogy ő ugyan semmit se hallott, és nem is akart hallani semmit. Az urakat, akik a tiszteletes úrhoz járnak, nem szokták lelőni. Őneki megvan a maga dolga. Protheroe ezredes pontosan negyed hétkor érkezett. Nem, nem nézett az órára; hallotta; amint a toronyóra elüti a negyedet, amikor az ezredes urat bevezette a dolgozószobába. Lövést nem hallott. Ha lőttek volna, azt meghallja. Persze, igen, tudja, hogy biztosan lőttek, hiszen az ezredes urat lelőtték – de hát sajnálja, nem hallotta.
 A halottkém nem erőltette a dolgot. Bizonyára alaposan meghánytak-vetettek előzőleg mindent Melchett ezredessel.
 Mrs. Lestrange-et is megidézték tanúnak, de bemutatásra került egy dr. Haydock által aláírt orvosi bizonyítvány, miszerint a hölgy beteg, és nem tud megjelenni.
 Ezután már csak egy tanú volt, egy kissé szenilis öregasszony, Lawrence Redding takarítónője.
 Mrs. Archernek megmutatták a pisztolyt, és felismerte; ezt szokta látni Mr. Redding nappalijában. – Ott szok heverni a polcon, kérem. – Utoljára a gyilkosság napján látta. Igen, felelte egy újabb kérdésre, egészen bizonyos benne, hogy csütörtökön ebédidőben még ott volt – háromnegyed egykor, amikor ő elment.
 Emlékeztem, mit mondott a felügyelő, és most egy kissé meglepődtem. Akármennyire bizonytalan válaszokat adott is, az öregasszony, amikor Slack kikérdezte, most egészen biztosnak látszott a dolgában.
 A halottkém röviden, tömören összegezte az elhangzottakat. A határozat nyomban megszületett:
 Ismeretlen tettes vagy tettesek által elkövetett gyilkosság.
 Kifelé menet figyelmes lettem egy kis csoport fiatalemberre. Egyformán ügybuzgó arckifejezést öltöttek – szinte hasonlítottak egymáshoz. Néhányukat már jól ismertem látásból – ott kószáltak a paplak körül az elmúlt néhány nap során. Menekülni akartam, ezért visszahúzódtam a Kék Ártányba, és szerencsémre egyenesen belerohantam a régészprofesszorba. Minden teketória nélkül karon ragadtam dr. Stone-t.
 – Riporterek – mondtam röviden és velősen. – Megszabadítana?
 – Hogyne, természetesen, Mr. Clement. Jöjjön velem.
 Előrement a keskeny lépcsőn, és bevezetett nappali szobájába, ahol Miss Cram nagy gyakorlatra valló fürgeséggel verte az írógép billentyűit. Az ifjú hölgy széles mosollyal üdvözölt, és nyomban megragadta az alkalmat, hogy félbehagyja a munkát. – Hát nem szörnyű? – kérdezte. – Mármint hogy nem tudják, ki a tettes. Igazán csalódtam a halottszemlében! Valami véresebbre számítottam! De itt még csak pikáns részletek sem hangzottak el!
 – Hát ott volt, Miss Cram?
 – De ott ám! Hogyhogy nem látott? Igazán nem szép magától. Bizony, meg is vagyok sértve! A férfinak, még ha pap is, legyen hátul is szeme!
 – Maga is ott volt, professzor úr? – fordultam dr. Stone-hoz, hogy megszabaduljak Miss Cram évődésétől. Mindig kényelmetlenül érzem magam az ilyen hölgyek társaságában:
 – Nem, engem nemigen érdekel az ilyesmi. Tökéletesen leköt az én kis hobbym.
 – Igen érdekes hobby lehet – véltem.
 – Ért hozzá talán valamelyest? Kénytelen voltam bevallani, hogy a régészet jóformán csukott könyv a számomra.
 Dr. Stone-t azonban az efféle csekélység nem tántoríthatta el szándékától. Ha azt mondom, hogy az ókori sírdombok kihantolása kedvenc szórakozásom, akkor sem törhetett volna ki lelkesebb szónoklatban. Csak úgy röpködtek ajkáról a hosszú sírdombok, kerek sírdombok, a kőkorszakbeli, bronzkorszakbeli, csiszolatlan és csiszolt kőkori sírüregek és dolmenek. Nekem nem is akadt más dolgom, csak intelligensen bólogattam – ha ugyan nem becsülöm túl magamat. Dr. Stone feltartóztathatatlanul harsogott. Apró emberke, a feje kopasz, arca pufók és rózsás, és vastag szemüvegen át veti hallgatójára sugárzó pillantását. Sose láttam még senkit, aki ily csekély buzdítástól ennyire belemelegedett volna a témájába. Lelkesen sorakoztatta fel a kedvenc elmélete mellett és ellen szóló érvek valóságos légióit – csak azt az egyet nem tudtam, vajon miben is áll az az elmélet.
 Hosszan ecsetelte Protheroe ezredessel támadt nézeteltérését is.
 – Konok vén szamár – mondta hevesen. – Igen, igen, tudom, hogy meghalt, és a halottakról vagy jót vagy semmit. De a tényeket nem változtatja meg a halál. Konok vén szamár volt, igenis. Elolvasott egypár könyvet, és mindjárt megteszi magát szaktekintélynek – olyan emberrel szemben, aki egész életét ennek a tudománynak szentelte. Mert én az egész életemet erre a munkára tettem fel, Mr. Clement, az egész életemet...
 Valósággal prüszkölt izgatottságában. Gladys Cram egy jól időzített közbeszólássál visszarángatta a földre.
 – Ha nem siet, lekési a vonatot – jelentette ki.
 – Jaj! – A kis ember mondat közben elhallgatott, és előrángatta zsebóráját. – Uramisten! Háromnegyed? ... Lehetetlen!
 – Ha egyszer rákezdi a szöveget, sose tudja, hány óra. Hogy mit csinálna nélkülem, azt igazán nem tudom.
 – Ahogy mondja, kedvesem, ahogy mondja. – A professzor nyájasan vállon veregette Miss Cramet. – Ez ám a csudálatos leány, Mr. Clement. Soha semmit el nem felejt. Szerencsés ember vagyok, hogy rábukkantam.
 —Eriggyen már, dr. Stone – imígy a hölgy; – Mindjárt elbízom magamat!
 Óhatatlanul úgy éreztem, közvetlen forrásból származó információval támaszthatnám alá a második számú elgondolást – miszerint dr. Stone és Miss Cram horizontján ott lebeg a törvényes házasság. Úgy éreztem, a maga módján Miss Cram egészen okos teremtés.
 – Jobb lesz, ha igyekszik – mondta Miss Cram.
 – Bizony, bizony, megyek is.
 Eltűnt a szomszéd szobában, és egy bőrönddel tért vissza.
 – Itt hagy bennünket? – kérdeztem kissé meglepetten.
 – Csak felugrom a városba egy-két napra – magyarázta a professzor. – Idős édesanyámat látogatom meg holnap, hétfőn meg az ügyvédemmel van valami elintéznivalóm. Kedden már jövök, is vissza. Egyébként remélem, hogy Protheroe ezredes halála nem változtat a terveinken. Már ami a sírdombot illeti. Vajon Mrs. Protheroe-nak nem lesz kifogása az ellen, hogy folytassuk a munkát?
 – Nem hinném.
 Szavai eszembe juttatták, hogy vajon kire is száll az Udvarház. Nem lehetetlen, hogy Protheroe Lettice-re hagyta. Úgy éreztem, érdekes volna ismerni Protheroe végrendeletét.
 – Mennyi bajt okoz a családokban egy haláleset! – mélázott Miss Cram, bizonyos komor elégtétellel. – Az ember nem is hinné, mennyi ellenségeskedésre ad okot némelyik végrendelet!
 – No, de most már csakugyan mennem kell. – Dr. Stone sikerületlenül kísérletezett, hogy fél kézzel cipelje a bőröndjét, a másikkal meg egy óriási plédet és egy ormótlan esernyőt. A segítségére siettem.
 – Ne fáradjon – szabadkozott –, boldogulok magam is. Biztosan találok valakit odalent.
 Lent azonban se pincért, se kisinast nem találtunk. Bizonyára a sajtót tartották szóval. Az idő azonban sürgetett, úgyhogy kettesben indultunk el az állomás felé. Dr. Stone vitte a bőröndöt, én a plédet meg az esernyőt.
 Dr. Stone zihálva-fújtatva meg-megszólalt, ahogy ott szaporáztuk a lépést.
 – Igazán végtelenül kedves ... a világért sem akarnám terhelni... Remélem, még elérjük ... a vonatot... Gladys derék lány ... remek teremtés ... aranyos természet... szomorú gyermekkora volt... de a szíve arany. Igazi gyermeki szív ... Higgye el... akármekkora a korkülönbség ... rengeteg közös témánk akad ...
 Ahogy befordultunk az állomás felé, megpillantottuk Lawrence Redding házikóját. Egymagában áll, nincs szomszédja. Észrevettem, hogy két jól vasalt, divatosan öltözött ifjúember álldigál a küszöbön, két hasonszőrű ifjonc meg az ablakon kukucskál befelé. A sajtó, úgy látszik, sosem pihen.
 – Rendes fiú ez a Redding – jegyeztem meg. Kíváncsi voltam, hogyan reagál a professzor.
 Most már úgy kifogyott a szuszból, hogy alig bírt egy szót is kinyögni, de aztán nagy nehezen mégis sikerült. Elsőre alig értettem meg.
 – Veszedelmes – zihálta, amikor megkértem, hogy ismételje el.
 – Veszedelmes?!
 – Nagyon. Ártatlan leányok ... tapasztalatlanok ... megszédülnek az efféle fickó ... mindig a nők körül kujtorog ... Semmirekellő ...
 Mindebből azt a következtetést vontam le, hogy a falubéli egyetlen fiatalember nem kerülte el Gladys figyelmét.
 – Uramisten! – kiáltott fel dr. Stone. – A vonat!
 Már ott jártunk az állomásnál, és most ügetésre fogtuk. A Londonból érkező vonat bent állt az állomáson, a Londonba tartó pedig épp most futott be.
 A pénztár ajtajában összeütköztünk egy elegáns fiatalemberrel, akiben Miss Marple londoni unokaöccsét ismertem fel; úgy látszik, most érkezett. Az a fajta fiatalember, aki nem szereti, ha kis híján felborítják. Büszke a hidegvérére, a szenvtelenségére, márpedig heves összeütközés esetén nehéz a szenvtelenséget épségben megőrizni. Raymond West hátratántorodott. Sietősen mentegetőztem, és bementünk. Dr. Stone felmászott a vonatra, én feladogattam a poggyászát, a vonat rándult egyet, és elindult.
 Integettem a professzornak, aztán megfordultam. Raymond West már távozott, hanem helybéli patikusunk, aki a csodálatos Cherubin névre hallgat, épp indult a falu felé. Vele tartottam.
 – Épp hogy elcsípte – állapította meg. – Nos, mi történt a halottszemlén, Mr. Clement?
 Elmondtam, mi volt a határozat.
 – Csakugyan? Mellesleg gondoltam, hogy ezt sütik ki. A professzorunk hova igyekszik?
 Elmondtam, amit dr. Stone-tól hallottam.
 – Szerencse, hogy elérte a vonatot. Nem mintha ezen a vonalon létezne menetrend szerinti pontosság. Én mondom magának, Mr. Clement, ez már világraszóló botrány. Ezt nem kellene tűrnünk. Ez a vonat, amelyikkel jöttem, tíz percet késett. Szombaton, amikor jóformán nincs is forgalom! Szerdán meg – nem is, csütörtökön ... igen, csütörtök volt –, emlékszem, a gyilkosság napján történt, mert épp fogalmaztam magamban egy szókimondó levelet a vasúttársaságnak, és a gyilkosság miatt az egész kiment a fejemből – igen, most csütörtökön. Fent voltam a Gyógyszerészeti Társaság konferenciáján. És mit gondol, mennyit késett a 6.50-es? Fél órát! Pontosan fél órát! Ehhez mit szól? Tíz perc – rendben van. De ha a 6.50-es hét óra húsz perckor vánszorog be, az ember fél nyolc előtt haza nem ér. Lehet ezt, kérem, egyáltalán 6.50-esnek nevezni?
 – Teljesen igaza van – hagytam rá. Alig vártam, hogy menekülhessek a monológ elől, és azzal az ürüggyel, hogy mondanom kell valamit Reddingnek, elköszöntem, és átmentem az úton, mert a túloldalon megpillantottam a közeledő Lawrenceet.
 Tizenkilencedik fejezet

 	– De örülök, hogy látom – mondta Lawrence.
 – Jöjjön be hozzám.
 Befordultunk a kis léckapun, felmentünk az ösvényen, majd
 	Lawrence kulcsot vett elő, és a kulcslyukba illesztette.
 – Látom, mostanában már zárja az ajtaját – állapítottam meg.
 – Igen. – Nevetett, de nevetése nem volt vidám. – Eső után
 	köpönyeg, igaz? Tudja, atyám – mondta, és kinyitotta az ajtót, én pedig beléptem –, van valami ebben a históriában, ami sehogy se tetszik nekem. Nagyon is … hogy is mondjam ... belső munkának látszik. Valaki tudott a pisztolyomról. Ez azt jelenti, hogy a gyilkos, akárki volt is, itt járt a házamban – talán még ittunk is együtt egy pohárral.
 	– Nem feltétlenül – ráztam meg a fejemet.
 – Valószínűleg egész St. Mary Mead pontosan tudja, hogy maga hol tartja a fogkeféjét, és milyen fogkrémet használ.
 – De hát miért érdekli ez őket?
 – Nem tudom, de érdekli. Ha holnaptól másfajta borotválkozó krémet használ, egy hétig lesz beszédtémája a falunak.
 – Nagyon ki lehetnek éhezve újságokra.
 – Nagyon. Igaz, itt soha semmi izgalmas nem történik.
 – Hát most történt, tetézve. Bólintottam.
 – De hát kitől tudják meg az ilyesmit? Mármint a borotválkozó krémet meg a hasonlókat?
 – Valószínűleg Mrs. Archertől.
 – Attól a gyagyás vénségtől? Hisz az jószerint gyengeelméjű, már amennyire én látom.
 – Ez csak a szegény emberek ösztönös védekezése – magyaráztam. – Az ostobaság álarca mögé rejtőznek. Ha jobban utánanézne, valószínűleg rájönne, hogy az öregasszonynak nagyon is megvan a magához való esze. Mellesleg igen biztosnak látszik benne, hogy a pisztoly ott volt a szokásos helyén csütörtök délben. Mitől lett egyszerre ennyire bizonyos a dolgában?
 – Fogalmam sincs róla.
 – Gondolja, hogy igaza van?
 – Erről éppúgy nincs fogalmam. Nem szoktam naponta leltárt készíteni a holmimról.
 	Körülnéztem a kis nappaliban. Minden polc, asztal, telis-tele volt a legkülönbözőbb tárgyakkal. Lawrence hamisítatlan festői rendetlenség közepette élt. Én belebolondultam volna.
 	– Néha elég nehéz valamit megtalálni – ismerte be. – Másrészt viszont minden kéznél van, semmi sincs elrakosgatva szekrények, fiókok mélyére.
 – Hát eldugdosva aztán nincs semmi – bólintottam. – Talán nem is ártott volna, ha a pisztolyt eldugja.
 – Tudja, szinte vártam is, hogy a halottkém majd utal valami ilyesfélére. Amekkora fajankók a halottkémek. Arra számítottam, alaposan megmossa a fejemet.
 – Egyébként meg volt töltve a pisztoly? – kérdeztem.
 Lawrence a fejét rázta. 	– Annyira azért nem vagyok gondatlan. Nem volt megtöltve, de ott állt mellette egy doboz töltény.
 – A nyomozás azt derítette ki, hogy mind a hat tölténykamra meg volt töltve, és egy töltényt lőttek ki.
 Lawrence bólintott.
 – És ki sütötte el? Mindez igen szép, de amíg meg nem találják az igazi gyilkost, engem fognak gyanúsítani, esetleg halálom napjáig.
 – Ne mondjon ilyet, fiam.
 – De bizony mondom.
 Elhallgatott; összevonta szemöldökét. Néhány másodperc múlva felrázta magát töprengéséből, és megszólalt.
 – No, de hadd meséljem el, hogyan boldogultam tegnap este. Tudja-e, az öreg Miss Marple tud ám egyet-mást.
 – És meglehetős népszerűtlenségnek örvend emiatt.
 Lawrence ezek után elmesélte, hogy Miss Marple tanácsát követve, felment az Udvarházba. Anne segítségével sikerült is meginterjúvolnia az egyik szobalányt. Anne mindössze annyit mondott:
 – Mr. Redding szeretne magától kérdezni egyet-mást, Rose – és kiment a szobából.
 Lawrence bizony egy kicsit ideges volt. A csinos, huszonötévesforma Rose olvadó pillantást vetett rá, amitől meglehetősen zavarba jött.
 – Az... az ezredes úr halálával kapcsolatban ...
 – Igen, uram.
 – Nagyon szeretném megtudni az igazságot.
 – Igen, uram.
 – Úgy értem ...talán ...hogy valaki esetleg ... hogy netán történt valamilyen apróság ... hogy . . .
 Lawrence ekkor úgy érezte, nem valami diadalmasan indul a támadás, és magában elátkozta Miss Marple-t a jó tanácsért.
 – Azon gondolkodtam, nem tudna-e nekem segíteni?
 – Igen, uram?
 Rose magatartása változatlan volt: a fegyelmezett, udvarias alkalmazott, aki megteszi, amire kérik, de megőrzi teljes szenvtelenségét.
 – Az ördögbe is – mondta Lawrence –, hát nem hánytákvetették meg a dolgot a személyzeti fertályon?
 Ez a manőver egy kissé megingatta Rose tökéletes szenvtelenségét.
 – A személyzeti fertályon, uram?
 – Hát a házvezetőnő szobájában vagy a tálalóban, vagy a seprűszekrényben, vagy ahol már beszélgetni szoktak! Csak váltanak néhány szót valahol?
 A figyelmes szemlélő ekkor azt észlelhette, hogy Rose-nak kuncoghatnékja támadt. Lawrence nekibátorodott.
 – Ide figyeljen, Rose, maga rendes lány. Ért maga engem, fogadni mernék. Nem akarok akasztófára kerülni. Én nem gyilkoltam meg a maguk gazdáját, de egy csomóan mégis azt hiszik. Nem tudna nekem valahogyan segíteni?
 Úgy képzelem, e ponton Lawrence igen vonzó látványt nyújtott. Fejét hátravetette, kék ír szemével könyörgő pillantást vetett a lányra. Rose szíve meglágyult. Megadta magát.
 – Jaj, uram, dehogyis nem ... hiszen csak segíthetnék! Egyikünk se hitte egy percig se, uram, hogy maga volt a gyilkos. Isten bizony, egy percig se!
 —Tudom én, angyalom, de ez még nem húz ki a slamasztikából. A rendőrség még most is azt hiszi.
 – A rendőrség! – Rose felvetette a fejét. – Mondhatom, uram, nem sokba vesszük mi azt a felügyelőt! Még hogy a rendőrség!
 – Nono, a rendőrségnek nagy a hatalma. Rose, az előbb azt mondta, szívesen segítene nekem. Szent meggyőződésem, hogy egy csomó dologra még nem derült fény. Itt van az a hölgy például, aki meglátogatta Protheroe ezredest a gyilkosság előestéjén.
 – Mrs. Lestrange?
 – Igen. Mrs. Lestrange. Énnekem bizony az az érzésem, hogy valami nincs rendben e körül a látogatás körül.
 – Hát bizony, uram, mi is úgy gondoltuk valamennyien.
 – Csakugyan?
 – Már ahogy jött. És az ezredes urat kereste. És már addig is annyi mindent beszéltek a hölgyről – senki sem ismerte, senki semmit sem tudott róla. A házvezetőnő, Mrs. Simmons, hát ő egyenesen úgy gondolja, hogy nem jóféle ez a Mrs. Lestrange. Aztán meg amit Millie mondott... igazán, magam sem tudom, mit gondoljak.
 – Mit mondott Millie?
 – Ó ... semmit, igazán semmit, uram. Csak úgy ... beszélgettünk. Lawrence ránézett. Érezte, hogy Rose titkol valamit.
 – Sokat törtem a fejemet, miről beszélhetett az a hölgy Protheroe ezredessel.
 – Igen, uram.
 – Maga biztosan tudja, Rose, nem?
 – Hogy én? Jaj, uram, dehogyis. Honnan tudnám?
 Ide hallgasson, Rose. Azt mondta, segítene nekem. Ha meghallott valamit... bármit, még ha nem tartotta fontosnak, akkor is ... ha csak néhány szót ... Higgye el, nem lennék hálátlan. Végtére is előfordulhat, hogy az embernek – persze merő véletlenségből – megüti a fülét egy-két szó . . .
 – De hát mondom, uram; én igazán nem hallottam semmit.
 – Akkor valaki más hallott valamit? – csapott rá Lawrence.
 – Igazán, uram . . .
 – Mondja el Rose.
 – Igazán nem tudom, mit szólna Millie . . .
 – Azt, hogy mondja csak el nekem. Különben kicsoda az a Millie?
 – A konyhalány. Épp csak kiugrott egy percre, hogy egy szót beszéljen a… barátnőjével, és elment az ablak előtt – a dolgozószoba ablaka előtt –, és az úr odabent volt azzal a hölggyel. És az úr mindig hangosan beszélt. És persze, ha az ember kíváncsi... már úgy értem ...
 – Mi sem természetesebb – vágott közbe Lawrence. – Egyszerűen muszáj odahallgatni.
 – De persze egy szót el nem mondott senkinek ... csak nekem. És mind a ketten igen furcsállottuk. De Millie nem mondott semmit, mert, ugye, ha kitudódik, hogy... hogy a barátnőjével találkozott odakint, ... akkor csak az Isten tudja, mit kapott volna Mrs. Pratt-től, ő a szakácsnő, uram. De önnek, uram, biztos hajlandó lesz elmondani.
 – Kimehetek a konyhába, beszélni vele? Rose elszörnyedt a javaslattól.
 – Jaj, uram, dehogyis, a világért se! Millie amúgy is szörnyen ideges lány.
 Hosszas diplomáciai tárgyalások után végül sikerült titkos találkozót szervezni a bozótosban.
 Itt azután a megbeszélt időpontban Lawrence megismerkedett az ideges Millie-vel, aki – Lawrence elbeszélése szerint – reszketett, akár a kocsonya. Tíz perc is beletelt, míg sikerült úgyahogy megnyugtatnia a leányt, és a reszketős Millie közben egyre azt hajtogatta, hogy ő nem, hogy ő aztán igazán nem, hogy tudja, hogy nem volna szabad, nem is tudja, Rose miért adta ki, de ő igazán nem akart semmi rosszat, és hogy bele is halna, ha Mrs. Prattnek valaha a fülébe jutna a dolog.
 Lawrence nyugtatgatott, hízelgett, rábeszélt – míg végül Millie nagy sokára rászánta magát, hogy elmondja a dolgot. – De csak ha egészen biztosan nem kerül tovább, uram!
 – Ugyan, dehogy.
 – És nem fognak engem a törvénybe idézni?
 – Dehogy, dehogy.
 – És nem tetszik elmondani a nagyságának?
 – A világért sem.
 – De hogyha Mrs. Pratt fülébe jut...
 – Nem fog. Nos, Millie, halljam.
 – Biztos benne az úr, hogy nem lesz semmi baj ?
 – Persze hogy nem. Majd örülni fog, hogy megmentett az akasztófától.
 Millie felsikított.
 – Jaj, istenkém, ne is tessék ilyeneket mondani! Hát szóval én igazából alig hallottam valamit... és azt is csak véletlenségből...
 —Tökéletesen megértem.
 – De az úr, az aztán szörnyen dühös volt. „Ennyi év után! azt mondta, ide merészel jönni... Felháborító! ..." Azt nem hallottam, mit felelt erre a hölgy, de aztán mondja az úr: „Nem vagyok hajlandó ... nem és nem . . ." Persze nem emlékszem mindenre ... de ugyancsak hajba kaptak, a hölgy mindenáron rá akarta venni valamire az ezredes urat, ő meg hallani sem akart róla. „Szégyengyalázat, hogy egyszer csak beállít" – erre biztosan emlékszem, így mondta, ezekkel a szavakkal. Meg: „Nem fog vele találkozni ... Megtiltom ...", és erre aztán igazán odafigyeltem. Úgy vettem ki, hogy a hölgy nagyon el akarna valamit mondani Mrs. Protheroenak, és az úr nagyon meg van ijedve. Gondoltam magamban: „Nézzék csak az urat. Pedig milyen kényes az erkölcsökre. Pedig igazán nem valami leányálom, ha úgy megnézi az ember ... Még ilyet – mondtam magamban. Hiába, a férfiak mind jó firmák”, mondtam is később a ... a barátnőmnek. Persze ő nem volt ezen a véleményen. Vitatkozott. De abban ő is egyetértett velem, hogy bizony fura dolog, hogy Protheroe ezredes úr, presbiter létére ... mikor ő jár körbe a persellyel vasárnap, meg ő olvassa fel a bibliát. „Igen, igen – mondom erre én –, a jámbor külső mögött sokszor gonosz szív lakozik." Hányszor hallottam ezt az én jó édesanyámtól, de hányszor!
 Millie elhallgatott, mély lélegzetet vett, Lawrence pedig tapintatosan igyekezett visszaterelni az elbeszélést az eredeti mederbe.
 – És hallott még valamit?
 – Hát ugye, nagyon nehéz arra pontosan visszaemlékezni, uram. Ugyanazt hajtogatták egyre. „Nem hiszem", azt mondta az úr nem is egyszer. „Akármit mond is Haydock, nem hiszem!"
 – Ezt mondta? Akármit mond is Haydock?
 – Igen. És hogy az egész egy összeesküvés.
 – A hölgynek egy szavát sem hallotta?
 – Csak a végén. Biztosan ő is felállt, és közben az ablak közelébe került. Akkor meghallottam, amit mondott. Megfagyott bennem a vér, mondhatom. Soha el nem felejtem.
 ,,Holnap ilyenkorra talán már halott lesz!", azt mondta. Borzasztó gonoszul mondta.
 Amint meghallottam másnap, hogy mi történt, mondtam is Rose-nak: „Na tessék!", mondom. „Na tessék!" ,
 Lawrence elgondolkodott. Legfőképpen azon, hogy mennyire szavahihető Millie. A történet nagy vonalakban valószínűleg igaz, de az is biztos, hogy Millie a gyilkosság után már a maga ízlése szerint csiszolgatta-cifrázta. Kiváltképpen az utolsó mondat pontosságában kételkedett Lawrence. Élt a gyanúperrel, hogy az egész állítólagos kijelentést a gyilkosság ihlette.
 Megköszönte Millie szívességét – háláját kézzel foghatóan is kifejezte –, újólag megnyugtatta, hogy az eset semmiképpen sem fog Mrs. Pratt fülébe jutni, aztán elballagott az Udvarházból. Volt min törnie a fejét.
 Egy biztos: Mrs. Lestrange és Protheroe ezredes beszélgetése semmiképpen sem volt békességesnek nevezhető, és olyan téma körül forgott, amit az ezredes óvakodott a felesége tudomására juttatni.
 Eszembe jutott Miss Marple meséje a kettős életet élő presbiterről. Talán itt is hasonló esettel állunk szemben?
 Az is szöget ütött a fejembe, hogy hogy kerül az egészbe Haydock. Ő mentette meg Mrs. Lestrange-et a tanúskodástól a halottszemlén. És mindent megtett, hogy a rendőrségtől is megóvja.
 Vajon meddig terjed még ez a védelem?
 Ha mondjuk Mrs. Lestrange-et gyanúsítja a bűntett elkövetésével, akkor is falazna neki?
 Mrs. Lestrange különös asszony – delejes bűverő lengi körül. Iszonyodtam attól, hogy akár csak gondolatban is kapcsolatba hozzam a gyilkossággal.
 – Nem lehetett ő! – mondta bennem egy hang. De vajon miért nem?
 És egy csúfolódó kisördög az agyamban így felelt: – Azért, mert szerfelett vonzó a szépasszony! Csakis azért!
 Mivelhogy, mint Miss Marple mondaná, valamennyien emberek vagyunk.
 Huszadik fejezet

 	Hazatérve kisebbfajta házi katasztrófa kellős közepébe pottyantam.
 Griselda elcsípett az előszobában, és könnyes szemmel bevonszolt a szalonba.
 – Elmegy! – suttogta. – Kicsoda?!
 – Mary. Felmondott!
 Valahogy képtelen voltam felfogni az eset tragikus horderejét.
 – Hát majd szerzünk helyette mást – mondtam.
 Mit is mondhattam volna? Az egyik megy, a másik jön. Csak azt nem értettem, miért néz rám Griselda olyan szemrehányóan.
 – Len ... teneked nincs szíved! Téged ez hidegen hagy!
 Mi tagadás, csakugyan nem ejtett kétségbe a kilátás, hogy nem kell több elégett pudingot és félig nyers főzeléket fogyasztanom.
 – Most kezdhetek másik lányt keresni, betanítani, vesződni vele! – siránkozott Griselda. Rettenetesen sajnálta magát.
 – Miért, Mary be van tanítva? – kérdeztem.
 – Hát persze.
 – Biztosan valaki megirigyelt bennünket ezért a tökélyért, és elcsábította tőlünk. Akárki volt is, csak annyit mondhatok, hamarosan szánja-bánja majd a könnyelműségét.
 – Miket beszélsz! – mondta Griselda. – Kinek kellene Mary? Én olyan szerencsétlent el se tudok képzelni. Dehogyis. A lelke miatt van az egész ... Megsértődött, mert Lettice Protheroe azt mondta, nem takarít rendesen.
 Griselda olykor szerfelett meglepő kijelentésekkel áll elő. Ez azonban túltett minden eddigin – el sem igen hittem. Nem tudtam valószínűtlenebbet elképzelni, mint hogy Lettice Protheroe fogja magát, beavatkozik a háztartásunkba, és megdorgálja a szolgálónkat, mert rendetlenül végzi a munkáját! Annyira nem vallott Lettice-re, hogy kénytelen voltam szóvá tenni.
 – Nem értem – mondtam –, mi köze lehet Lettice Protheroe-nak ahhoz, milyen vastag a porréteg a házunkban.
 – Semmi a világon – mondta a feleségem. – Ez a hajmeresztő az egészben. Nagyon kérlek, menj ki a konyhába, és beszélj Maryvel.
 Semmi kedvem nem volt efféle témákról beszélgetni Maryvel, de Griselda a maga erélyes és fürge modorával már tuszkolt is ki az ajtón, egyenesen a konyhába, mielőtt még időm és módom lett volna fellázadni.
 Mary éppen krumplit hámozott.
 – Khm ... jó napot – kezdtem idegesen. Mary felnézett, szipogott, de nem felelt.
 – Mrs. Clement azt mondja, hogy maga itt akar hagyni bennünket – mondtam. Erre már nagy kegyesen válaszolt.
 – Vannak bizonyos dolgok – mondta komoran –, amiket az ember lánya nem köteles eltűrni.
 – Elmondaná, mi háborította így fel?
 – Elmondom én, két szó az egész. (Meg kell jegyeznem, hogy ez igen szerény becslésnek bizonyult.) – Csak úgy besétálnak ide, és szaglásznak a hátam mögött. Beledugják az orrukat mindenbe. Szeretném tudni mi dolga vele az illetőnek, mikor takarítottam ki utoljára a dolgozószobát, mikor szedtem fel a szőnyeget? Ha a tiszteletes úr meg a nagysága meg van elégedve, kinek mi köze hozzá, azt szeretném tudni! A gazdámék meg vannak elégedve a munkámmal, nekem csak az a fontos.
 Hűtlen volnék az igazsághoz, ha azt állítanám, hogy valaha is meg voltam elégedve Mary munkájával. Bevallom, lelkem mélyén kielégítetlen vágyat érzek egy szoba után, ahol mindennap alaposan kitakarítanak, letörölgetnek. Úgy érzem, Mary portörlési módszere – az ugyanis, hogy a keze ügyébe eső felületekről lecsapkodja a por vastagját – bőségesen hagy kívánnivalót. Most azonban nem éreztem alkalmasnak a pillanatot, hogy részletekbe bocsátkozzunk.
 – Muszáj volt elmennem a halottszemlére, igaz? Odaállni az esküdtek elé, ezt se hittem volna! Én világéletemben tisztességes lány voltam! Sose hittem volna, hogy ide jutok: Kérdezhettek volna azok akármit! De egyet megmondok. Én még soha olyan házban nem szolgáltam, ahol gyilkosság történt, és nem szándékozok ezután sem!
 – Remélem, nem kerül rá a sor – mondtam. – A valószínűség törvénye szerint aligha.
 – Engem a törvény nem érdekel. Ő is békebíró volt, nem? Sok szerencsétlen szegényembert dugott börtönbe, mert lepuffantott egypár nyulat – ő meg akkor lövöldözött fácánra, amikor kedve tartotta. És még sírba se tették, a lánya, a puccos kisasszony jön, és kijelenti, hogy én nem végzem el a munkámat tisztességesen!
 – Azt akarja mondani, hogy Miss Protheroe itt járt?
 – Itt találtam, amikor megjöttem a Kék Ártányból. Bent a dolgozószobában. „Jaj, azt mondja, a kis sárga sipkámat keresem! Itt hagytam a múltkor", azt mondja. „Márpedig én nem láttam se sipkát, se kalapot!", mondom. „Csütörtök reggel, mikor kitakarítottam, nem találtam én semmi idegen jószágot!", mondom. Amire ő azt mondja: „Azt elhiszem! Nem sok időt pazarol a takarításra, igaz?", és húzza végig az ujját a kandallópárkányon, és nézi, hogy mennyi por ragadt rá! Mintha ilyen felfordulásban volna rá időm, hogy leszedegessem az összes vicket-vackot, és visszarakosgassam, mikor a rendőrség tegnap estig be se engedett senkit a szobába! „A tiszteletes úr meg a nagyságám meg van elégedve a munkámmal, mondom, a többi meg nem érdekel, kisasszony!" így megmondtam neki, kereken. Ő meg csak nevet, és kimegy a kertbe, és még odaveti: „Gondolja, hogy olyan nagyon meg vannak elégedve?!"
 – Értem – mondtam.
 – Hát ez volt. Én, kérem, tisztességes lány vagyok, énnekem nem lehet a becsületembe gázolni! Én a kezemet ledolgozom a tiszteletes úrért meg a nagyságáért, és akármilyen újfajta ételre támad kedve, én mindig szívesen kipróbálom, akármilyen munkás is!
 – Persze, hogyne – mondtam csillapítólag.
 – De biztosan hallott valamit, különben nem beszélt volna így! És ha nincsenek velem megelégedve, én inkább elmegyek. Nem mintha adnék arra, amiket Miss Protheroe mond. Nem szeretik őtet odafent az Udvarházban sem, azt megmondhatom. Soha egy kérem, egy köszönöm ki nem jönne a száján, a holmiját meg szanaszét szórja. Én ugyan nem állhatom a nagyságos kisasszonyt, ha Dennis úrfi mégannyira odavan is érte! Mert persze ez a fajta a kisujja köré csavarja a fiatalembereket.
 Mindeközben olyan hevesen hámozta a krumplit, hogy a héja csak úgy repkedett a konyhában. Egy darab épp szemen talált. A beszélgetés néhány pillanatig szünetelt.
 – Nem gondolja – szólaltam meg végre, miközben zsebkendővel tapogattam a szememet –, hogy kicsit túlságosan a szívére vette a dolgot? Senki sem akarta magát megbántani. Tudja-e, Mary, az asszonya nagyon szomorú lenne, ha elveszítené magát.
 – Nincs énnekem semmi bajom a nagyságával, de még a tiszteletes úrral sem.
 – Nos, akkor nem gondolja, hogy kissé meggondolatlan volt?
 Mary szipogott.
 – Ki voltam borulva, ugye, a halottszemle meg minden ... Én, kérem, tisztességes lány vagyok. Nem hagyom, hogy a becsületembe gázoljanak. De a nagyságának a világért sem akarnék bánatot okozni.
 – Akkor hát minden rendben van – mondtam.
 Amikor kiléptem a konyhából, Griselda és Dennis már várt az előszobában.
 – Mi van?! – kiáltott izgatottan Griselda.
 – Marad – közöltem, és sóhajtottam egyet.
 – Len, hogy te milyen okos vagy! – ragyogott a feleségem.
 Ebben nem voltam vele egy véleményen. Nem éreztem különösebben okosnak magam. Akárkit kapnánk Mary helyett, csak jobb lehet.
 De miért ne járjak Griselda kedvében? Beszámoltam Mary sérelmeiről.
 – Jellemző Lettice-re! – mondta Dennis. – Hogy hagyta volna itt a sárga sapkáját szerdán, mikor csütörtökön abban jött teniszezni?
 – Alighanem tévedett – mondtam.
 —Sose tudja, hol hagyja a dolgait – mesélte Dennis, büszke bámulattal, amit teljességgel indokolatlannak éreztem. – Naponta egy tucat holmiját veszíti el!
 – Végtelenül vonzó tulajdonság – állapítottam meg.
 Dennis azonban meg sem hallotta gúnyos megjegyzésemet.
 – Tényleg nagyon vonzó – mondta, és mélyet sóhajtott. – Szüntelenül házassági ajánlatokkal ostromolják ... ő maga mondta.
 – Csakis tisztességtelen ajánlatok lehetnek, ha a környékről származnak – állapítottam meg. – Az egész faluban nincs egyetlenegy nőtlen férfi.
 – És dr. Stone? – kérdezte Griselda. Majd kipukkadt jókedvében.
 – Igaz – ismertem el –, hívta is a múltkor Lettice-t, hogy nézze meg a sírdombot.
 – Már miért is ne? – kérdezte Griselda. – Lettice csakugyan nagyon vonzó teremtés, Len. Ezt még a kopasz régészek is megérzik.
 – Csupa szexepil – mondta Dennis, a világfi.
 És Lawrence Reddinget mégis hidegen hagyták Lettice bájai. Griselda erre is tudott magyarázatot.
 – Lawrence maga is csupa szexepil. Ez a fajta mindig a komolyabb nőkhöz vonzódik. A tartózkodó, fegyelmezett, hűvös típus az esetük. Szerintem Anne az egyetlen nő a világon, aki meg is tudná tartani Lawrence-et. Azt hiszem, sosem fogják megunni egymást. De azért Lawrence elkövetett egy nagy szamárságot. Kihasználta Lettice-t. Azt hiszem, meg sem fordult a fejében, hogy Lettice esetleg tüzet fog – voltaképpen, Lawrence igazán nem öntelt, és az az érzésem, hogy Lettice bizony egy kicsit odakozmált.
 – Lettice ki nem állhatja Reddinget! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Dennis. – Ő maga mondta!
 Griselda beszédes hallgatással fogadta ezt a kijelentést.
 Bementem a dolgozószobámba. Lehet, hogy képzelődtem, de még akkor is volt valami kísértetiesen nyomasztó a levegőben. Tudtam, hogy ezt sürgősen le kell küzdenem. Ha engedek ennek az érzésnek, sosem tudok többé megmaradni ebben a szobában. Elgondolkodva léptem az íróasztalhoz. Itt ült Protheroe, vörös arccal, öntelten, és itt érte a végzetes csapás. Itt, ahol én most állok, ezen a helyen állott az ellenség . . .
 És – és Protheroe nem volt többé . ..
 Ez a toll esett ki a kezéből.
 A padlón sötét folt nyoma látszott – a szőnyeget ugyan kitisztították, de a vér nyomot hagy.
 Megborzongtam.
 – Nem tudok megmaradni ebben a szobában – mondtam fennhangon. – Nem tudok itt dolgozni többé.
 A szemem megakadt valamin – egy szemernyi csillogó kékségen. Lehajoltam. A padló és az íróasztal között pirinyó tárgy hevert. Felemeltem.
 A tenyeremen tartottam, és csak bámultam rá, amikor Griselda belépett.
 – Elfelejtettem szólni neked, Len, Miss Marple szeretné, ha vacsora után átmennénk. Az unokaöccsét kell szórakoztatni. Miss Marple attól tart, Mr. West elunja magát a társaságában. Elfogadtam a meghívást.
 – Jól van, kedvesem.
 – Mit nézel?
 – Semmit.
 Becsuktam a markomat. Feleségemre pillantottam, és megállapítottam:
 – Ha a te társaságod is untatja Raymond West úrfit, kedvesem, akkor igazán elveszett ember.
 – Ne beszélj csacsiságokat, Len – mondta a feleségem, és elpirult.
 Kiment, és én kinyitottam a markomat.
 A tenyeremen gyöngyökkel keretezett kék lazúrkő fülbevaló hevert.
 Nem mindennapi ékszer, és nagyon is jól tudtam, hol láttam utoljára.
 Huszonegyedik fejezet

 	Nem mondhatnám, hogy Mr. Raymond West lelkes tisztelői közé sorolom magam. Tudom, nagy tehetségű regényírónak tartják, és a verseivel is szép sikert aratott. A verseiben nincs nagybetű, ami, úgy tudom, a modernség teteje. A regényeiben kellemetlen emberek élnek elviselhetetlenül unalmas életet.
 	Elnéző szeretettel viseltetik „Jane néni" iránt, akit a füle hallatára „őskori maradvány"-nak minősít.
 Miss Marple hízelgő érdeklődéssel csügg Mr. Raymond West szavain, és ha fel-felvillan is a szemében egy szikra, a hírneves rokon figyelmét bizonyára elkerüli.
 A londoni nevezetesség hízelgő hirtelenséggel csapott le Griseldára. Modern színművekről beszélgettek, azután áttértek a modern belsőépítészetre. Griselda gyakran a szemébe nevetett Raymond Westnek, de óhatatlanul hatással volt rá ez a sok modernség.
 Miss Marple-lal folytatott (unalmas) csevegésem során gyakran ütötte meg a fülemet ez a mondattöredék: „... persze, maguk itt, az isten háta mögött . . ."
 Ingerelt a dolog. Hirtelen megszólaltam.
 – Ugye, reménytelenül maradinak ítél bennünket, falusiakat?
 Raymond West intett a cigarettájával.
 – St. Mary Mead hamisítatlan pocsolya – jelentette ki fensőbbségesen.
 És kihívóan nézett ránk; ellenvetést várt. De szemmel látható bosszúságára senkit sem sikerült kihoznia a sodrából.
 – Csakugyan igen találó a hasonlat, kedves Raymondom – vágta rá Miss Marple. – Mikroszkóp alá téve, sehol máshol nem nyüzsög úgy az élet, mint a pocsolya egy csepp vizében.
 – Élet... nos, egy bizonyos fajta élet – ismerte be a regényíró.
 – Az élet nagyjából mindenhol egyforma – vélte Miss Marple.
 —Tehát a pocsolyák élővilágának népéhez méred magadat, nénikém?
 – Ha jól emlékszem, kedvesem, magad említettél ilyesmit a legutóbbi könyvedben;
 Egyetlen divatos ifjú sem szereti, ha a fejére olvassák a műveit. Raymond West sem kivétel.
 – Az egészen más! – vágta oda.
 – Az élet nagyjából mindenhol egyforma – ismételte békés hangján Miss Marple. – Megszületünk, felnövünk, kapcsolatba kerülünk másokkal, hányódunk... azután a házasság, a gyerekek ...
 – És végül a halál mondta Raymond West. – Nagyon sok esetben élő halál.
 – Ha már a halálról beszélgetünk – szólalt meg Griselda –, hallott-e a mi gyilkosságunkról?
 Raymond West cigarettájával elhessegette a gyilkosságot.
 – A gyilkosság oly közönséges – jelentette ki. – Engem az ilyesmi nem érdekel.
 Nem tévesztett meg ez a kijelentés. Éppúgy, ahogy a szerelem, a gyilkosság is érdekel mindenkit. Van, aki bevallja, van, aki tagadja. A magunkfajta egyszerű lelkek, mint Griselda meg én, bevalljuk – Raymond West természetesen úgy tesz, mintha végtelenül untatná ... legalábbis az első öt percben.
 Miss Marple mindenesetre nyomban kiadta az unokaöccsét, mert imigyen szólt:
 – A kedves Raymonddal egész vacsora közben csak erről beszélgettünk.
 – Nagyon érdekelnek a helyi újdonságok – szólt közbe sietősen Raymond. Leereszkedő, elnéző mosolyt küldött a nagynénjének.
 – Van valami elmélete, Mr. West? – tudakolta Griselda.
 – Az ésszerűség alapján – írt le ismét egy lendületes mozdulatot a cigarettájával Raymond West – csupán egyetlen személy ölhette meg Protheroe-t.
 – Mégpedig? – kérdezte Griselda.
 A regényíró meg lehetett elégedve; valósággal csüggtünk az ajkán.
 – A tiszteletes úr! – szögezte rám vádlón mutatóujját.
 Visszahőköltem.
 – Természetesen tudom, hogy nem ön volt a gyilkos – nyugtatott meg kegyesen. – A valóság sosem ésszerű. De gondoljuk csak el, micsoda drámai helyzet... micsoda hatásos szituáció ... a presbitert a paplak dolgozószobájában meggyilkolja a lelkész! Isteni!
 – És az indítóok? – érdeklődtem.
 – Nos, ez érdekes... – Felegyenesedett, egészen megfeledkezett a cigarettáról is. – Kisebbségi komplexus, alighanem. Gátlások. Szívesen megírnám ... Bámulatosan bonyolult eset. Hétről hétre, évről évre mindig a szeme előtt van ez az ember – egyháztanácsi üléseken – a templomi kórus kirándulásán – a templomban, perselyezésnél – és amint odahozza az oltárhoz az összegyűjtött pénzt. Mindig utálta ezt az embert – és mindig elfojtotta az utálatát. Keresztyénietlen érzés, nem méltó Isten szolgájához. És az érzés tudat alatt fortyog, erjed, és egy szép napon ...
 Szemléletes kézmozdulatot tett. Griselda felém fordult.
 – Tényleg ezt érezted, Len?
 – Soha – feleltem az igazsághoz híven.
 – És mégis azt hallom, nem is olyan régen szívesen vette volna, ha valaki megszabadítja az emberiséget Protheroe ezredestől! – mondta Miss Marple.
 (Dennis még megkapja tőlem a magáét! Persze, az én hibám, miért kell meggondolatlan megjegyzéseket tennem ...)
 – Sajnos, csakugyan így volt – mondtam. – Ostoba megjegyzés volt, de Protheroe ezredes igencsak kikezdte a türelmemet aznap délelőtt.
 – Kár – mondta Raymond West. – Ugyanis, ha a tudatalattija valóban el akarta tenni láb alól az ezredest, sosem tett volna ilyen megjegyzést.
 És felsóhajtott.
 – Fuccs az elméletemnek. Valószínűleg egészen mindennapi gyilkosságról van szó, a vadorzó bosszúja, vagy valami efféle.
 – Miss Cram meglátogatott ma délután – mesélte Miss Marple.
 – A faluban találkoztunk, és megkérdeztem, nem akarná-e megnézni a kertemet.
 – Szeret kertészkedni? – csodálkozott Griselda.
 – Nem hinném – mondta Miss Marple, és hamiskás szikra villant a szemében. – De a kertészkedés hasznos ürügy a beszélgetésre, nem gondolod, édesem?
 – Mi a véleményed Miss Cramről? – kérdezte Griselda. – Szerintem egészen derék teremtés.
 – Sok mindenről beszámolt, kérdezés nélkül ... igazán sok mindenről – mondta Miss Marple. – Önmagáról mesélt, meg a családjáról. Úgy tűnik, legtöbb hozzátartozója meghalt, a többi meg Indiában él. Igen szomorú. Mellesleg a hétvégét az Udvarházban tölti.
 – Micsoda?
 – Igen. Úgy látszik, Mrs. Protheroe meghívta, vagy ő hívatta meg magát Mrs. Protheroe-val – nem tudom pontosan, hogy történt. Bizonyos titkárnői teendőket kell ellátnia – nagyon felgyülemlett a levelezés. Igazán szerencsésen alakult a helyzet. Dr. Stone elment, ő meg itt áll, és nincs semmi dolga. Micsoda izgalmas téma volt a faluban ez a sírdomb!
 – Stone? – kérdezte Raymond. – Az archeológus?
 – Igen. Egy sírdombot ás ki Protheroe-ék birtokán.
 – Remek ember – mondta Raymond. – Fantasztikusan lelkesedik a munkájáért. Társaságban ismerkedtem meg vele nemrégen, és igen érdekes beszélgetést folytattunk. Feltétlenül kimegyek hozzá az ásatásra.
 – Sajnos, épp elment Londonba, a hét végére – mondtam. – De hisz délután az állomáson egymásba futottak!
 – Én magába futottam. Egy kis kövér pasas volt magával; szemüveges.
 – Igen. Az volt dr. Stone.
 – Ugyan, dehogyis volt az Stone.
 – Hogy nem volt dr. Stone?!
 – Legalábbis nem a régészprofesszor Stone. Hisz jól ismerem. Az az ember még csak nem is hasonlított Stone professzorhoz.
 Egymásra bámultunk. Kiváltképpen én bámultam Miss Marple-ra.
 – Különös ... – mondtam én.
 – A bőrönd ... – mondta Miss Marple.
 – De miért? – kérdezte Griselda.
 – Arra az esetre emlékeztet – motyogta Miss Marple –, amikor valaki kiadta magát a Gázművek ellenőrének. Egész szép kis zsákmányra tett szert.
 – Szélhámos – mondta Raymond West. – No, ez már valóban érdekes.
 – Az a kérdés, van-e köze a gyilkossághoz – mondta Griselda.
 – Nem feltétlenül – vélekedtem. – Viszont ... – és újfent Miss Marple-ra néztem.
 – Viszont felettébb különös – fejezte be a mondatot az idős hölgy. – Már megint valami, ami felettébb különös.
 – Igen – mondtam, és felálltam. – És úgy érzem, kötelességünk a felügyelő tudomására hozni.
 Huszonkettedik fejezet

 	Amikor sikerült telefonvégre kapnom Slacket, rövid és egyértelmű volt az utasítása: semmi sem szivároghat ki. Kiváltképp Miss Cramet nem szabad riasztanunk. Közben pedig a sírdomb környékét átfésülték, a bőrönd után kutatva.
 	Griseldával igen izgatottan tértünk haza. Dennis jelenlétében nemigen vitathattuk meg az új fejleményeket, hiszen Slack felügyelő a legteljesebb titoktartásra szólított fel.
 	Dennisnek azonban megvolt a maga gondja. Bejött a dolgozószobámba, felemelt-letett mindent, ami a keze ügyébe került, járkált, hümmögött – egyszóval látszott, hogy nagy zavarban van.
 	– Mi baj, Dennis? – szántam meg végül.
 – Len bácsi, én nem akarok a tengerre menni.
 Meglepődtem. A fiú eddig a leghatározottabban a
 	kereskedelmi tengerészethez készült.
 – De hisz eddig az volt minden vágyad.
 – Igen, de meggondoltam magam.
 – És mit szeretnél csinálni?
 – Pénzügyekkel akarok foglalkozni.
 Ejha! Ez még meglepőbb volt.
 – Ezt meg hogy érted?
 – Hát úgy. A Citybe akarok menni.
 – De drága fiam, meggyőződésem, hogy nem kedvelnéd azt az
 életformát. Még ha tudnék is neked állást szerezni valamelyik bankban ... 	Dennis közölte, hogy nem ilyesmire gondolt. Nem akar bankban dolgozni. Megkérdeztem, mégis mire gondolt pontosan, és ahogy sejtettem, persze a gyerek maga sem tudta.
 	Azon, hogy „pénzügyekkel akar foglalkozni", természetesen gyors meggazdagodást értett, ami – ó, ifjúi optimizmus! – ugyebár, természetes következménye annak, hogyha valaki a Citybe megy. Óvatosan megpróbáltam szertefoszlatni ez irányú illúzióit.
 	– Hogy jutottál erre a gondolatra? – kérdeztem. – Hisz annyira lelkesedtél a tengerért.
 – Igen, Len bácsi, de azóta gondolkodtam egy sort. Egyszer majd szeretnék, ugye, megházasodni – és ha az ember el akar venni egy lányt, ahhoz előbb meg kell gazdagodni.
 – A történelem számos ellenpéldával szolgál – vetettem közbe.
 – No, igen... de úgy értem, egy igazi lányt. Már olyat, aki hozzá van szokva mindenféléhez . . .
 A fogalmazás szabatossága bőven hagyott kívánnivalót, de azért megértettem, mire gondol.
 – Tudod, Dennis – mondtam gyengéden —; nem minden lány olyan, mint Lettice Protheroe.
 A gyerek felfortyant.
 – Borzasztóan igazságtalan vagy! Te nem szereted Lettice-t. Griselda sem. Azt mondja, idegesítő.
 Női szempontból Griseldának tökéletesen igaza van. Lettice valóban idegesítő. De megértem, ha a fiú ezt rossz néven veszi.
 – Az ember elvárhatna egy kis megértést. Hartley Napierék sem átallanak megjegyzéseket tenni rá, ilyen rendkívüli időben! Csak azért, mert egy kicsit korábban hagyta ott a teniszt! Miért maradna, ha halálra unja magát? Rém rendes tőle, hogy egyáltalán elment hozzájuk.
 – Igazán kegyes – mondtam, de Dennis észre sem vette a hangomban a gúnyt. Fáradhatatlanul sorolta Lettice érdemeit és sérelmeit.
 – Igazából roppant önzetlen. Miért, engem miért beszélt rá, hogy maradjak ott, ha nem merő önzetlenségből? Persze, én is ott akartam hagyni a játékot, amikor Lettice elment, de azt mondta, ezt nem tehetjük meg Napierékkel. Úgyhogy egyszerűen Lettice kedvéért maradtam még egy negyedórát.
 A fiatalok módfelett különösen vélekednek az önzetlenségről.
 – Most meg hallom, hogy Susan Hartley Napier széltébenhosszában azt meséli, milyen modortalanul viselkedik Lettice.
 – Én a helyedben nem szívnám mellre a dolgot.
 – Jó, jó, de...
 Dennis elhallgatott.
 – Én a világon mindent megtennék Lettice-ért! – tört ki aztán.
 – Igen keveset tehetünk egymásért – mondtam. – Akármennyire szeretnénk, nem áll hatalmunkban.
 – Bárcsak meghalnék! – mondta Dennis.
 Szegény kölyök. Csúnya betegség a kamaszszerelem. Nagy önfegyelemmel nem mondtam el mindazt a kézenfekvő és nyilván szörnyen bosszantó közhelyet, ami pedig a számra kívánkozott. Jó éjt kívántam, és felmentem lefeküdni.
 Másnap reggel megtartottam a nyolcórás istentiszteletet. Hazatérve Griseldát a reggelizőasztalnál találtam; nyitott levél volt a kezében. A levelet Anne Protheroe írta.
 	„Kedves Griselda,
 szeretném, ha te meg Mr. Clement átjönnétek ma ebédre. Nagyon hálás volnék. Igen különös dolog történt; szeretném Mr. Clement
 tanácsát kérni. Ezt a levelet, kérlek, ne említsd itt, mert én nem
 szóltam senkinek.
 Szeretettel üdvözöl Anne Protheroe."
 	– Persze, fel kell mennünk – mondta Griselda.
 – Jó, menjünk fel.
 – Mi történhetett?
 – Én is kíváncsi vagyok – mondtam. – Tudod, az az érzésem, nem értünk még a végére a dolgoknak.
 	– Úgy érted, amíg le nem tartóztatnak valakit?
 – Nem. Nem úgy értettem. Úgy értem, hogy van még sok vonatkozás, sok mellékvágány, amit nem látunk tisztán. Rengeteg dolgot kell még tisztázni, hogy eljussunk az igazsághoz.
 – Mármint jelentéktelennek látszó dolgokat el kell takarítani az útból?
 – Úgy valahogy.
 – Szerintem valamennyien nagyobb ügyet csinálunk az egészből a kelleténél – jelentette ki Dennis, és jó adag narancsdzsemet vett ki a tányérjára. – Igenis, jó, hogy az öreg Protheroe meghalt. Senki se szerette. Persze tudom, a rendőrségnek muszáj törni a fejét – az a dolguk. De én a magam részéről szívből remélem, hogy nem kapják el a tettest. Nem bírnám nézni, amint Slacket előléptetik, és majd felveti a büszkeség, hogy lám, milyen okos fiú ő.
 	Vagyok annyira esendő, hogy egyetértettem Dennisszel Slack dolgában. Aki ennyire nem tud az emberekkel bánni, – ne számítson népszerűségre.
 	– Dr. Haydock is osztja a véleményemet – folytatta Dennis. – Ő aztán nem adná fel a gyilkost, annyi szent. Ő maga mondta.
 Ezért veszedelmesek Haydock nézetei. Önmagukban talán helytállóak – de a meggondolatlan ifjúság olyan következtetést vonhat le belőlük, amire egészen biztosan maga Haydock álmában sem gondolt.
 Griselda kinézett az ablakon, és megállapította, hogy riporterek settenkednek a kert alatt.
 – Alighanem a dolgozószoba ablakára pazarolják megint a magnéziumot – vélte.
 Sok hasonló megpróbáltatásban volt részünk. Kezdődött a falubeliek kíváncsiságával – mindenki szükségesnek tartotta, hogy bebámuljon a tett színhelyére. Aztán jöttek a fényképezőgépekkel felfegyverkezett riporterseregek, a nyomukban pedig újfent a falubéliek, ezúttal a riportereket bámulni. Végül kénytelenek voltunk Much Benhamből kérni egy rendőrt, hogy őrizze az ablakunkat.
 – Holnap lesz a temetés – mondtam. – Utána bizonyára elapad az érdeklődés.
 Az Udvarház körül is csellengett néhány újságíró, amikor odaértünk. Nekem szegezett szabványkérdéseikre a szabványfelelettel válaszoltam: – Nincs semmi közölnivalóm.
 A komornyik bevezetett a szalonba, ahol Miss Cramre bukkantunk – láthatólag módfelett élvezte helyzetét.
 – Ez ám a meglepetés, igaz? – kérdezte, míg kezet fogtunk. – Álmomban eszembe nem jutott volna ilyesmi, de Mrs. Protheroe annyira kedves, ugye? És persze igazán nem kellemes egy fiatal leánynak egy szál magában olyan helyen, mint a Kék Ártány, és az a sok riporter mindenhol ... Meg azonkívül segíteni is tudok Mrs. Protheroe-nak – ilyenkor elkel egy jó titkárnő, és Miss Protheroe igazán nem nagyon töri magát, ugye?
 Mulattatott, hogy a Lettice ellen táplált ellenszenve a régi, de Miss Cram láthatólag Anne lelkes párthívévé esküdött fel. Közben azért elgondolkodtam: vajon egészen hű volt-e a valósághoz, amikor elmesélte, hogyan került az Udvarházba. Miss Cram elbeszélése szerint a meghívás gondolata Anne agyából pattant ki, de nem voltam benne biztos, hogy csakugyan így történt-e a dolog. Lehet, hogy Miss Cram nagyon is átlátszóan célozgatott rá, mennyire kellemetlen az ember lányának egyedül a Kék Ártányban. Távol álljon tőlem, hogy kárhoztassam ezért, de őszintén szólva úgy éreztem, Miss Cram beszámolója kissé elrugaszkodott a való tényektől.
 E pillanatban Anne Protheroe lépett be a szobába.
 Egyszerű vonalú, fekete ruha volt rajta. A vasárnapi újságot hozta, és fanyar mosollyal tartotta elém.
 – Nincs még semmi tapasztalatom ezen a téren. Szörnyű így olvasva, nem? A halottszemle után elkezdett kérdezgetni egy riporter. Én csak annyit mondtam, hogy borzasztóan kétségbe vagyok esve, és nincs semmi mondanivalóm, mire ő megkérdezte, hogy, ugye, nagyon szeretném, ha megtalálnák a férjem gyilkosát, én meg csak ennyit válaszoltam: – Igen. – Aztán hogy gyanakszom-e valakire, mire én azt feleltem: – Nem. – És hogy véleményem szerint a bűntény arra vall-e, hogy a tettes alapos helyismerettel rendelkezett, amire én azt mondtam: – Bizonyára. – Ennyi volt az egész. És most nézzék meg ezt.
 A lap közepén egy fénykép díszelgett, szemmel láthatólag legalább tíz esztendeje készült – csak az Ég tudja, honnan ásták elő. Öklömnyi betűk tudatták:
 	AZ ÖZVEGY KIJELENTI: NEM NYUGSZIK, MÍG KÉZRE NEM KERÍTIK FÉRJE GYILKOSÁT
 	Mrs. Protheroe, az áldozat özvegye, egészen bizonyos benne, hogy a gyilkosságot helybeli személy követte el. Gyanakszik valakire, de egyelőre nincs bizonyítéka. Mint munkatársunknak elmondotta, a fájdalom valósággal letaglózta, de újfent hangoztatta, hogy addig nem nyugszik, amíg a gyilkosra le nem sújt az igazságszolgáltatás keze.
 	– Egyáltalán nem úgy hangzik, mintha én mondtam volna, ugye? – kérdezte Anne.
 – Komiszabb is lehetne – nyugtattam meg, és visszaadtam az újságot.
 – Olyan pimaszok, hát nem? – kérdezte Miss Cram. – Csak azt szeretném látni, hogy velem próbáljon kikezdeni egy ilyen szemtelen riporter!
 Griselda szeme olyan huncutul villant, hogy nyomban felfogtam: Miss Cram nyilatkozata szó szerint értendő.
 Ebédhez hívtak. Asztalhoz ültünk. Már az étkezés felén is túl voltunk, amikor Lettice belibegett, rámosolygott Griseldára, engem biccentéssel üdvözölt. Figyelmesen szemléltem (megvolt rá az okom), de Lettice éppolyan tétova volt, mint mindig, És tagadhatatlanul nagyon csinos. Nem viselt gyászt; halványzöld ruhája kiemelte fehér bőrét, haja szőkeségét.
 Kávé után Anne halkan megszólalt:
 – Szeretnék a tiszteletes úrral beszélni. Felviszem a nappali szobámba.
 Végre megtudom hát, miért kaptuk a sürgős hívást. Felálltam, és követtem Anne-t az emeletre. A szoba ajtajában megállt. Szólni akartam, de felemelt kezével elhallgattatott. Hallgatózott, és közben lefelé nézett, a földszintre.
 – Jól van. Kimennek a kertbe. Nem ... ne menjen be a szobába. Feljebb megyünk.
 Nagy meglepetésemre végigvezetett a folyosón, az épület túlsó végébe. Itt keskeny, hágcsóforma lépcső vitt fel a legfelső szintre. Anne nekiindult a keskeny lépcsőnek, én követtem. Poros, deszkapadlós folyosón találtuk magunkat. Anne kinyitott egy ajtót, és bevezetett a hatalmas, homályos padlásra, amelyet szemmel láthatólag lomtárnak használtak. Utazóládák álltak ott, törött bútorok, néhány kép a falnak támasztva és a lomtárak egyéb szokásos porfogó kacatjai.
 Meglepetésem oly nyilvánvaló volt, hogy Anne akaratlanul elmosolyodott.
 – Hadd magyarázzam meg a dolgot. Mostanában igen ébren alszom. Az éjjel, illetve inkább hajnalfelé, úgy három órakor, meg voltam róla győződve, hogy valaki járkál a házban. Hallgatóztam egy darabig, aztán felkeltem, és kijöttem. Kint a folyosón észleltem, hogy a zörej nem a földszintről, hanem a padlásról ered. Eljöttem ide, a lépcső aljába. Megint valami zajt hallottam. Felszóltam: – Van ott valaki? – de senki sem válaszolt, nem is hallottam aztán már semmit, úgyhogy azt gondoltam, felzaklatott idegrendszerem játszik velem. Visszamentem a szobámba, és lefeküdtem. De ma reggel korán feljöttem ide – pusztán kíváncsiságból. És ezt találtam!
 Lehajolt, és megfordított egy képet, amely háttal kifelé volt a falnak támasztva.
 Megdöbbenésemben a lélegzetem is elakadt. A kép olajfestmény volt, arckép, de magát az arcot vandál módon összevagdalták, foszlányokra hasogatták, hogy felismerhetetlenné vált. És látszott, hogy a vágások egészen új-keletűek.
 – Fantasztikus – mondtam.
 – Ugye? Mondja, tiszteletes úr, mi lehet ennek a magyarázata?
 – Nem tudom. Kétségtelenül heves indulat hatására cselekedett, aki tette. Valósággal mintha eszeveszett dührohamban tette volna.
 – Igen, én is így gondolom.
 – Kit ábrázolt ez a kép?
 – Fogalmam sincs róla. Sose láttam. Ez a sok limlom már akkor is itt volt, amikor feleségül mentem Luciushoz és ideköltöztem. Sosem néztem meg, mi van a padláson.
 – Fantasztikus ... – ismételtem. Lehajoltam, és szemügyre vettem a többi képet. Nagyjából olyanok voltak, amilyenekre ilyen helyen számíthat az ember – középszerű tájképek, egypár olajnyomat és néhány reprodukció, olcsó keretben.
 Nem adtak semmiféle támpontot. A falnál ódivatú utazóláda állt, rajta E. P. monogram. Felemeltem a fedelét. Üres volt. A padláson a többi limlom sem szolgált semmiféle nyommal.
 – Megdöbbentő – mondtam. – Az egész annyira ... értelmetlen.
 – Igen – mondta Anne. – És ez benne az ijesztő.
 Más látnivaló nem volt. Lementünk Anne-nel a nappali szobájába, s ő becsukta az ajtót.
 – Gondolja, hogy tennem kellene valamit? Szóljak a rendőrségnek?
 Tétováztam.
 – Nehéz így megmondani, hogy vajon . . .
 – ... kapcsolatban van-e a gyilkossággal, vagy sem – fejezte be a mondatot Anne. – Igen, tudom. Épp ezért annyira nehéz. Látszólag nincs köztük semmiféle kapcsolat.
 – Nincs – mondtam—, de azért ez is felettébb különös. Hallgattunk; törtük a fejünket.
 – Mik a tervei, ha nem haragszik, hogy megkérdezem – szólaltam meg azután.
 Anne felemelte a fejét.
 – Még legalább fél évig itt maradok! – jelentette ki kihívóan. – Minden ízemben iszonyodom ettől a helytől. Gyűlölöm még a gondolatot is, hogy itt éljek. De úgy érzem, mást nem tehetek. Különben mindenki azt fogja mondani, hogy megszöktem – hogy elűzött innen a bűnös lelkiismeretem.
 – Ugyan, dehogy.
 – De igen, ezt fogják mondani. Kiváltképp, amikor... – Megint hallgatott egy sort. Lassan szólalt meg: – A fél év leteltével feleségül megyek Lawrence-hez. – A szemembe nézett. – Egyikünk sem hajlandó tovább várni.
 – Gondoltam, hogy így lesz – mondtam. Anne nyugalma egyszerre szertefoszlott.
 Tenyerébe temette az arcát.
 —El sem mondhatom, mennyire hálás vagyok magának ... nem is sejti! Elbúcsúztunk egymástól... Lawrence el akart menni. Olyan ... olyan szörnyen érzem magam Lucius halála miatt! Ha meg akartunk volna szökni Lawrence-szel. és Lucius úgy hal meg – most még szörnyűbb volna minden. De maga megértette velünk, milyen helytelen, milyen gonosz lenne. Ezért vagyok annyira hálás.
 – Én is hálát adok az Úrnak – mondtam komolyan.
 – Hanem azért, tudja – egyenesedett fel ültében Anne –, ha meg nem találják az igazi gyilkost, míg a világ világ, mindenki azt fogja hinni, hogy Lawrence volt az. Igen, igen, higgye el. Különösen, ha összeházasodunk.
 – De kedvesem. Dr. Haydock szakvéleménye alapján nyilvánvaló . . .
 – Törődnek is az emberek a szakvéleménnyel! Még csak nem is tudnak róla! Kívülállók különben is fütyülnek az orvosi véleményre. Ezért is akarok itt maradni. Mr. Clement, én meg fogom tudni az igazságot!
 Anne szeme villámlott.
 – Ezért hívtam meg ezt a leányt is – folytatta.
 – Miss Cramet?
 – Igen.
 – Tehát mégis maga hívta meg ... Úgy értem, a maga ötlete volt?
 – Természetesen. Persze előbb egy kicsit nyafogott, sajnáltatta magát… Még a halottszemlén ... már ott volt, amikor én megérkeztem. De én szántszándékkal hívtam meg ide.
 – De hát csak nem gondolja, hogy ennek az ostoba teremtésnek valami köze lehetett a bűntényhez?
 – Mi sem könnyebb, mint ostobaságot tettetni, Mr. Clement!
 – Tehát komolyan azt gondolja? . . .
 —Nem, őszintén szólva, nem gondolom. De azt igenis gondolom, hogy ez a lány tud valamit – vagy tudhat valamit. Közelebbről akartam szemügyre venni.
 – És ahogy megérkezik, első éjszaka összeszabdalják az arcképet – tűnődtem.
 – Gondolja, hogy ő csinálta? De hát miért? Tökéletesen lehetetlennek, képtelenségnek tűnik.
 – Az is tökéletesen lehetetlennek, képtelenségnek tűnik, hogy a maga férjét meggyilkolják az én dolgozószobámban – mondtam keserűen. – És mégis megtörtént.
 – Tudom. – Anne a karomra tetté a kezét.
 – Szörnyű lehet maguknak is. Tisztában vagyok vele, ha nem mondtam is.
 Elővettem a zsebemből a kék lazúrköves fülbevalót, és Anne elé tartottam.
 – Ugye, ez a magáé?
 – Ó, igen! – Örömteli mosollyal nyúlt érte..
 – Hol találta?
 De én nem tettem kinyújtott kezébe az ékszert.
 – Nem haragszik, ha még egy kicsit magamnál tartom? – kérdeztem.
 – Dehogyis – nézett rám csodálkozva, kérdőn Anne. De én nem elégítettem ki a kíváncsiságát.
 Inkább megkérdeztem, hogy áll anyagilag.
 – Orcátlan kérdés – mondtam –, de nem annak szántam.
 – Én nem tartom orcátlannak a kérdést. Maga meg Griselda a legjobb barátaim. No, és kedvelem azt a muris öreg Miss Marple-t is. Lucius igen jómódú volt, tudja. Körülbelül, egyenlő arányban Lettice-re és rám hagyta a vagyonát. Az Udvarház az enyém, de Lettice elvihet annyi bútort, egyebet, hogy berendezhessen egy kis házat, és magára a házvételre külön összeget hagyott az apja.
 – És mik Lettice tervei? Anne mulatságos fintort vágott.
 – Velem nem közli. Alighanem elmegy, amint teheti. Nem állhat engem – sose is állhatott. Bizonyára én tehetek róla, bár mindig igyekeztem rendesen bánni vele. De hát nem is lehet elvárni egy fiatal lánytól, hogy imádja a fiatal mostoháját.
 – Maga szereti? – kérdeztem kertelés nélkül.
 Nem felelt azonnal, és ez is csak megerősített abban a meggyőződésemben, hogy Anne Protheroe mélységesen őszinte.
 – Kezdetben szerettem – mondta azután. – Olyan szép kislány volt. Most már nem hiszem, hogy szeretném. Nem is tudom, miért. Talán mert ő nem szeret engem. Én ugyanis szeretem, ha szeretnek.
 – Mindannyian így vagyunk vele – mondtam, és Anne Protheroe elmosolyodott.
 Már csak egy feladatom maradt. Ehhez azonban Lettice Protheroe-val kellett négyszemközt szót értenem. Elég könnyen sikerült; az elhagyott szalonban akadtam rá. Griselda és Gladys Cram kint volt a kertben.
 Bementem, és becsuktam az ajtót.
 – Lettice – mondtam –, valamiről szeretnék magával beszélni.
 – Igen? – nézett rám közönyösen. Alaposan kigondoltam, mit fogok mondani.
 Elébe tartottam a lazúrköves függőt, és halkan megkérdeztem:
 – Miért ejtette ezt el a dolgozószobámban? Egy pillanatra megmerevedett. De csak egy futó pillanatra, jóformán észre is alig lehetett venni. Aztán közömbös hangon megszólalt:
 – Én sohasem ejtettem le semmit a dolgozószobájában. Ez nem is az enyém, Anne-é.
 —Tudom – mondtam.
 – Akkor miért engem kérdez? Biztosan Anne ejtette el.
 – Mrs. Protheroe egyetlenegyszer volt csak a dolgozószobában a gyilkosság óta, akkor is fekete ruhában, tehát valószínűtlen, hogy kék köves függőt viselt volna.
 – Ez esetben bizonyára előzőleg vesztette el – mondta Lettice. – Ez csak logikus.
 – Nagyon is logikus – feleltem. – Gondolom, nemigen emlékszik, mikor viselte a mostohaanyja legutoljára ezt a függőt?
 – Hogy emlékszem-e? – Lettice kérdő, ártatlan tekintetet vetett rám. – Olyan fontos ez?
 —Talán.
 – Hadd gondolkodjam. – Lettice komolyan összevonta szemöldökét. Talán még soha olyan csinosnak nem láttam, mint akkor. – Megvan! – nézett fel. – Csütörtökön láttam rajta. Már emlékszem.
 – Csütörtökön – mondtam lassan – történt a gyilkosság. Mrs. Protheroe aznap bement a kertünkbe, és odalépett az ablakhoz, de ha még emlékszik a halottszemlén tett vallomására, csak az ablakig ment, a szobába nem lépett be.
 – Hol találta ezt?
 – Begurult az íróasztal alá.
 – Akkor úgy látszik – mondta Lettice közönyösen –, hogy Anne nem mondott igazat.
 —Úgy érti, bement a szobába, és az íróasztal mellé állt?
 – Mindenesetre úgy látszik, nem?
 És egyenesen a szemembe nézett.
 – Ha éppen tudni akarja – mondta nyugodtan –, egy pillanatig sem hittem, hogy Anne igazat mond.
 – Én pedig tudom, hogy maga nem mond igazat, Lettice – mondtam.
 – Hogy érti ezt? – kérdezte csodálkozva.
 – Úgy értem, hogy ezt a fülönfüggőt én legutóbb péntek délelőtt láttam, amikor feljöttem az Udvarházba Melchett ezredessel. A függő meg a párja ott hevert a mostohaanyja öltözőasztalán. Mi több: még fel is emeltem mind a kettőt, és megnéztem.
 – Ó ... – Lettice megingott, aztán hirtelen a karosszék karjára vetette magát, és heves zokogásban tört ki. Szőke haja majdnem a padlót érte. Megrázó és szép látvány volt.
 Hagytam, hadd sírja ki magát, aztán igen szelíden megszólaltam:
 – Lettice, miért tette?
 – Mit?!
 Hirtelen felugrott, haját vadul hátravetette: Vad, rémült pillantást vetett rám.
 – Mit akar ezzel mondani?
 – Miért csinálta? Féltékenységből? Mert nem szereti Anne-t?
 – Igen, igen! – hátralökte a haját, és lassan visszanyerte önuralmát. – Igen, nevezhetjük féltékenységnek is. Sose szerettem Anne-t, amióta csak betelepedett ide, mint valami királynő! Én dugtam azt a nyavalyás vackot az íróasztal alá. Azt reméltem, bajba keverhetem Anne-t. És igenis sikerült volna, ha maga nem szaglászik annyit, nem fogdos holmikat mások öltözőasztalán! Különben is, mióta papok dolga, hogy segítsenek a hekusoknak?!
 Gyerekes dühkitörés volt. Ügyet sem vetettem rá. Inkább sajnáltam ezt a szegény kislányt. Anne ellen irányuló gyermeteg bosszútervét nem lehetett komolyan venni. Ezt meg is mondtam Lettice-nek, és hozzátettem, hogy minden kommentár nélkül vissza fogom adni Anne-nek a függőt. Lettice ettől szemmel láthatólag meghatódott.
 – Ez igazán rendes magától – mondta.
 Hallgatott egy percig, aztán, arcát elfordítva és szavait hallhatólag jól megválogatva, így szólt:
 —Tudja, Mr. Clement, én a maga helyében minél hamarabb elküldeném innen Dennist. Én ... én azt hiszem, jobb lenne.
 —Dennist? – Meglepetten vontam fel a szemöldököm. De azért kissé mulattatott a dolog.
 – Azt hiszem, jobb lenne – ismételte Lettice, aztán ugyanolyan félszegen még hozzátette: – Igazán sajnálom, hogy Dennis… Nem hittem volna ... No mindegy, szóval sajnálom.
 Ennyiben maradtunk.
 Huszonharmadik fejezet

 	Hazafelé menet azt ajánlottam Griseldának, tegyünk egy kis kerülőt, és nézzünk el a sírdombhoz. Kíváncsi voltam, dolgozik-e a rendőrség, és ha igen, találtak-e valamit. Griseldának azonban otthon volt dolga, úgyhogy magam vágtam neki az expedíciónak.
 	Hurst őrmestert találtam a terepen mint teljhatalmú megbízottat.
 – Eddig semmi jel, uram – jelentette. – Márpedig ha valahol el akartak dugni valamit, ez itten a legalkalmasabb hely. Meg aztán, hova is indulhatott az a fehérszemély ezen az ösvényen? Az Udvarházba vagy ide – máshova ugyan nem.
 – Slack felügyelő bizonyára túlságosan egyszerűnek tartaná, ha mindjárt a szóban forgó hölgyet kérdezné meg, igaz?
 – Nem akarja, hogy neszét vegye a dolognak – magyarázta Hurst. – De ha az illető személy ír Stone-nak, vagy ha amaz ír őneki, még kisülhet valami a dologból. De ha megtudja, miben sántikálunk, egyszeriben befogja a száját. Egy árva szót ki nem szedünk belőle.
 Elég nehéz volt elképzelni Miss Cramet, amint makacsul befogja a száját. Hisz szüntelenül dőlt belőle a szó.
 – Ha valaki szélhámos, meg kell ám azt is tudni, miért az – folytatta előadását Hurst őrmester.
 —Természetesen – bólintottam.
 – És a felelet könnyen itt lapulhat, éppen ebben a sírhalomban
 – különben mit vacakolt volna vele annyit?
 —Talán hogy oka legyen a környéken cserkészni – véltem.
 – Ez amolyan amatőr beszéd – nézett rám gőgösen a rend érdemes őre.
 —De, amint látom, azt a bőröndöt egyelőre nem találták meg – mondtam én.
 – Arra is rákerül a sor, ne féljen, tiszteletes úr.
 – Nem vagyok benne annyira bizonyos – mondtam. – Miss Marple azt mondja, a leány néhány perc elteltével már jött is kifelé az erdőből, üres kézzel. – Annyi idő alatt nem érhetett ide és vissza.
 – Nem kell ám azt olyan komolyan venni, amit az öreg hölgyek összebeszélnek. Ha látnak valami érdekeset, mind felneszelnek, az idő meg csak úgy repül. Meg aztán fehérszemélyeknek amúgy sincsen időérzékük, ugye.
 Gyakran eltűnődtem, mi az oka, hogy az emberek annyira szívesen általánosítanak. Márpedig az általánosítás ritkán fedi a valóságot, sőt többnyire ugyancsak pontatlan. Nekem magamnak igen gyatra az időérzékem (ezért kell az órát előreállítani), Miss Marple-é viszont olyan, akár a legmegbízhatóbb óramű. Az ő órája aztán másodpercre jól jár, és ő maga is a pontosság mintaképe.
 De nem óhajtottam vitába bocsátkozni Hurst őrmesterrel. Sok sikert kívántam, aztán elköszöntem, és ballagtam hazafelé.
 Már majdnem haza is értem, amikor hirtelen sugallatom támadt. Csak úgy, a derült égből. Hisz itt rejtőzhet a megoldás!
 Talán még emlékeznek rá, amikor első ízben kutattam át az ösvényt a gyilkosság másnapján, egy bizonyos helyen azt észleltem, hogy a bokrok között járhatott valaki. Aztán ki is derült, legalábbis én úgy gondoltam, hogy Lawrence nyomát láttam, aki hasonló meggondolásból fürkészett arrafelé, mint én.
 De most eszembe jutott, hogy később ő meg én még egy csapásra leltünk, amely, mint kiderült, a felügyelő nyoma volt. Hogy jobban átgondoltam a dolgot, határozottan emlékeztem, hogy az első nyom – Lawrence-é – sokkal észrevehetőbb volt, mint a második, mintha nemcsak egy személy járt volna arra. Mi több: Lawrence figyelmét is ez keltette fel valószínűleg. Nem lehetséges, hogy azt a nyomot dr. Stone vagy Miss Cram hagyta?
 Arra is emlékeztem, mintha elszáradt leveleket, letört gallyakat láttam volna. Márpedig akkor a nyom nem a mi kutatásunk délutánján keletkezett, hanem előbb.
 Már közeledtem is a kérdéses helyhez. Könnyen felismertem, és megint átfurakodtam a bozóton. Ezúttal frissen letört gallyakra bukkantam. Valaki járt itt azután, hogy Lawrence meg én itt voltunk.
 Hamarosan odaértem, ahol Lawrence-szel találkoztam. A halvány csapás azonban továbbvezetett, én meg követtem. Hirtelen kis tisztássá szélesedett, ahol friss ásás nyoma látszott. A tisztás fölött az ágak összeborultak; az egésznek alig egy méter volt az átmérője.
 Odamentem, letérdeltem, két kézzel széttoltam a bokrokat. Fényes, barna felület villant. Izgatottan nyúltam a bokrok közé, és nagy nehezen kirángattam egy kis barna bőröndöt.
 Diadalkiáltásra fakadtam. Siker! Akármit mond a dölyfös Hurst őrmester, végül mégiscsak helyesen okoskodtam. Íme, itt a bőrönd, amelyet Miss Cram vitt azon az éjszakán! Megpróbáltam kinyitni – zárva volt.
 Amikor felálltam, megpillantottam a földön egy kis barnás kristályt. Szinte gépies mozdulattal felemeltem, és a zsebembe csúsztattam.
 Azután fülön fogtam zsákmányomat, és visszafelé indultam az ösvényen.
 Ahogy a forgókeresztnél kiértem az útra, izgatott hang csendült közvetlen közelről:
 – Nahát! Mr. Clement! Megtalálta! Hogy maga milyen ügyes!
 Magamban nyugtáztam a tényt, hogy az észrevétlen megfigyelő szerepében Miss Marple-lal senki sem vetekedhet, majd leletemet a kerítés tetején egyensúlyoztam kettőnk közt.
 – Ez az – mondta Miss Marple. – Bárhol felismerném.
 Ez már mégiscsak túlzás, gondoltam. Ezer meg ezer hajszálra egyforma olcsó bőrönd akad a világon. Senki ilyen határozottan fel nem ismerné azt, amelyiket messziről látott, méghozzá holdfénynél – tudtam azonban, hogy ez az egész bőröndügy Miss Marple személyes diadala, úgyhogy senki sem róhatja fel bűnéül, ha egy kis túlzásra vetemedik.
 —Ugyebár, le van zárva, Mr. Clement?
 —Igen. Épp be akarom vinni a rendőrségre.
 —Nem gondalja, hogy tanácsosabb volna inkább telefonálni?
 Dehogyisnem volna tanácsosabb telefonálni. Átcsörtetni az egész falun, bőrönddel a kezemben, felérne azzal, mintha kidoboltatnám az érdekes eseményt.
 Beléptem hát Miss Marple kertjébe, a franciaablakon át pedig a házba, és a szalon menedékéből, csukott ajtó mögött, telefonon közöltem híreimet az illetékesekkel.
 Mindezek eredményeképpen Slack felügyelő tudatta, hogy két perc múlva ott lesz.
 Meg is érkezett, ugyancsak harapós kedvében.
 – Szóval megtalálta? – mordult rám. – Tudja-e, uram, nem szabad ám elhallgatni a dolgokat. Ha tudomására jut valamely eltűnt tárgy rejtekhelye, azonnal jelenteni tartozik a hatóságoknak.
 – Merőben véletlen volt – mondtam. – Hirtelen jutott eszembe az egész.
 – És én ezt el is higgyem? Közel háromnegyed mérföldnyi erdős terület, és ön nyílegyenesen a kérdéses helyre megy, és megtalálja az eltűnt tárgyat?!
 Szívesen ismertettem volna Slack felügyelővel, miféle logika vezetett nyílegyenesen a kérdéses helyre, csakhogy a derék rendőrtisztnek megint sikerült elérnie, hogy feldühített, következésképpen visszahúzódtam csigaházamba, és egy árva szót sem szóltam.
 – Nos? – kérdezte Slack felügyelő, és undorral szemlélte a bőröndöt. Igyekezett közömbös arcot vágni, de ez sehogy sem sikerült. – Akár meg is nézhetnénk, mi lapul benne.
 Hozott magával egy marék kulcsot, drótot, egyebet. A silány bőrönd zárjával nem volt nehéz dolga. Egy perc sem telt bele, nyitva
 állt.
 Nem is tudom, mire számítottunk, de valószínűleg holmi szenzációs leletre. Elsőnek mindenesetre egy foszlott gyapjúsál tárult szemünk elé. A felügyelő kiemelte a bőröndből. A sálat kopott, sötétkék nagykabát követte – ez sem volt sokkal jobb állapotban. A két ruhadarab után egy kockás sapka következett.
 – Nem valami pompás darabok – vélekedett a felügyelő.
 Következőnek egy pár kopott, csámpás bakancs került elő. A bőrönd fenekén újságpapírba tekert csomagot találtunk.
 – Alighanem a frakking – mondta elkeseredve a felügyelő, miközben feltépte az újságpapírt.
 De a következő pillanatban elakadt a lélegzete.
 A csomagban ugyanis finommívű, kis ezüsttárgyakat találtunk, meg egy kerek ezüsttálat.
 Miss Marple felkiáltott.
 – A sótartók! Protheroe ezredes asztali sótartói meg a II. Károly korabeli gyümölcstál! Na de ilyet!
 A felügyelő belevörösödött az izgalomba.
 —Hát erre ment ki a dolog! – motyogta. – Lopás. Csak azt nem értem, miért nem jelentették, hogy ennek a holminak lába kelt?
 – Talán még észre sem vették – mondtam. – Az értékes holmit bizonyára nem használják mindennap. Protheroe ezredes valószínűleg páncélszekrényben tartotta a műkincseit.
 – Majd én a végére járok a dolognak – ígérte a felügyelő. – Indulok is az Udvarházba. Hát ezért lépett le az igen tisztelt dr. Stone! Félt, hogy a gyilkosság miatt indult nyomozás majd az ő üzelmeit is felfedi. Attól tartott nyilván, hogy házkutatást tartanak nála. Utasította a lányt, hogy rejtse el a szajrét az erdőben, egy váltás ruhával, ő meg alighanem kerülő úton akart visszalopózni, és éjszaka meglépni a cuccal, a lány meg közben itt ült, hogy elterelje róla a gyanút. Egyre mindenesetre jó volna az egész: tisztázza dr. Stone-t a gyilkosság gyanúja alól. Ahhoz nem volt semmi köze. Egész másban sántikált.
 Slack visszacsomagolta a bőröndöt, és távozott – még egy pohárka sherryt sem volt hajlandó elfogadni.
 – Nos, egy rejtéllyel kevesebb – sóhajtottam fel. – Slacknek igaza van: semmi ok nincs dr. Stone-t gyanúsítani a gyilkossággal. Már tudjuk, mi lappangott gyanús dolgai mögött.
 —Valóban úgy tűnik – bólogatott Miss Marple. – Noha természetesen sosem lehetünk egészen bizonyosak benne, ugyebár?
 —Nincs semmiféle indítóok – mutattam rá. – Az ál-Stone megszerezte, amire a foga fájt, és megszökött.
 —I-i-igen ...
 Látszott, hogy az idős hölgynek fúrja valami az oldalát. Kíváncsian néztem rá. Mentegetőzve, sebesen válaszolt a kérdésemre.
 —Egészen bizonyosan tévedek ... Én olyan buta vagyok az ilyesmiben ... De azon törtem a fejem, hogy ez az ezüst, ugye, nagyon értékes?
 —A minap ezer fontért kelt el árverésen egy hasonló gyümölcstál.
 -r- Igen, igen; ugyebár, nemcsak az ezüst értéke teszi?...
 —Nem; a művészi értéke felbecsülhetetlen.
 —Igen, igen, én is így gondolom. Ilyesmit, ugye, nehéz lehet eladni, és akkor is csak a legnagyobb titokban. Márpedig ha a rablást felfedezik, akkor híre kel a dolognak, és a holmit egyáltalán nem is lehet áruba bocsátani.
 —Nem egészen értem, mire utal, Miss Marple – mondtam határozatlanul.
 —Tudom, hogy ügyetlenül fogalmazok. – Már égett az orcája zavarában. – De az az érzésem ... mármint úgy gondolom, ezt a holmit nem emelték el csak úgy egyszerűen. Az lett volna az egyetlen ésszerű megoldás, ha helyette megtévesztő másolatot hagynak ott. Akkor talán jó darabig fel sem fedezték volna a tolvajlást.
 —Roppant eredeti ötlet – mondtam.
 – De hát csak így lehetett volna megcsinálni, nem? És mihelyt a csere megtörtént, igazán nem lett volna semmi ok Protheroe ezredes meggyilkolására – épp ellenkezőleg!
 – Pontosan – bólintottam. – Ezt mondom én is.
 – Igen, csakhogy én azon tűnődtem … persze határozottan nem tudhatom ... de Protheroe ezredes mindig sokat beszélt arról, hogy mi áll szándékában, mielőtt még bármit is tett volna, és persze sokszor meg sem tette végül, de beszélni rengeteget beszélt róla, és ...
 – És?...
 – És azt is említette, hogy fel akarja becsültetni a műkincseit... Hogy Londonból hozat szakértőt. Valaki ezt tanácsolta neki. Rengeteget beszélt erről, meg hogy mennyire fontos az ilyesmi. Persze nem tudhatom, hogy valóban intézkedett-e ilyen irányban, de ha igen . . .
 – Értem – mondtam lassan.
 – Természetesen mihelyt a szakértő meglátja a tárgyakat, rögtön tudta volna, hogy hamisítványokkal van dolga, és akkor Protheroe ezredesnek is eszébe jutott volna, hogy dr. Stone-nak mutogatta a kincseit – bizonyára akkor cserélte ki ügyesen a szélhámos, valóságos szemfényvesztés volt –, no és akkor aztán menthetetlenül kibújt volna a szög a zsákból, már ahogy a közmondás tartja, ugye...
 – Értem – ismételtem. – Meg kell bizonyosodnunk felőle.
 Megint a telefonhoz léptem. Néhány perc múlva már kapcsolták is az Udvarházat; Anne Protheroe jelentkezett.
 – Nem, semmi lényeges. Megérkezett már a felügyelő? Nem? Nos, néhány perc múlva ott lesz. Mrs. Protheroe, meg tudná mondani nekem, felbecsülték-e valaha az Udvarházban található műtárgyakat? Igen? ...
 Megköszöntem a felvilágosítást, letettem a kagylót, és Miss Marple-hoz fordultam.
 – Nem fér hozzá kétség. Protheroe ezredes valóban kért szakértőt Londonból, hogy felbecsültesse a műtárgyait – az illetőnek hétfőn kellett volna megérkeznie, vagyis holnap. Az ezredes halála következtében azonban elhalasztották a becslést.
 —Akkor tehát mégiscsak volt indítóok – mondta halkan Miss Marple.
 – Indítóok? Igen. De ennyi az egész. Ne feledje: amikor a lövés eldördült, dr. Stone épp csatlakozott a többiekhez, vagy abban a pillanatban lépett át a forgókereszten.
 – Igen – mondta elgondolkozva Miss Marple. – Akkor tehát gyanún felül áll.
 Huszonnegyedik fejezet

 	Amikor hazaértem, Hawes várt rám a dolgozószobámban. Felalá járkált idegesen, és amikor beléptem, úgy összerezzent, mintha pisztolyt sütöttek volna el a füle mellett.
 	– Elnézését kérem – mentegetőzött, és megtörölgette a homlokát. – Mostanában szörnyű idegállapotban vagyok.
 —Kedves fiam – mondtam –, magának környezetváltozásra van szüksége. Ha nem vigyázunk magára, a végén még összeroppan.
 —Nem hagyhatom el az őrhelyemet. Nem, nem, én nem futamodom meg soha!
 – Ugyan, ugyan, ki beszél itt megfutamodásról? Maga beteg. Bizonyos vagyok benne, hogy Haydocknak is ez a véleménye!
 —Haydock! Haydock! Az ám a szép kis doktor, mondhatom! Tudatlan falusi felcser, nem más.
 —Ne legyen hozzá igazságtalan. Kitűnő szakmai hírnévnek örvend.
 —Meglehet. Nem tudom. Én ki nem állhatom akkor sem. No, de nem ezért jöttem. Meg szeretném kérni; tiszteletes úr, tartsa meg ma este helyettem a prédikációt. Én... én nem érzem magam alkalmasnak rá.
 —Nagyon szívesen. Megtartom az istentiszteletet is.
 —Nem, nem, azt megtartom magam. Nincs semmi bajom. Csak ha elgondolom, hogy felmegyek a szószékre, és az a rengeteg szem mind rám mered...
 Lehunyta a szemét, és görcsösen nyelt.
 Igen nagy baja lehet az én szerencsétlen káplánomnak. Úgy látszik, eltalálta a gondolatomat, mert kinyitotta a szemét, és gyorsan megszólalt:
 – Nincs énnekem igazán semmi bajom. Csak ez az örökös fejfájás – majd megőrülök belé. Kaphatnék, kérem, egy pohár vizet?
 – Természetesen. – Már mentem is a csaphoz. Csöngetni a mi házunkban merőben felesleges.
 Bevittem a vizet, és Hawes megköszönte. Kis papírdobozt húzott elő a zsebéből, kinyitotta, rizspapír kapszulát vett ki belőle, és egy korty vízzel lenyelte.
 – Fejfájás elleni por – magyarázta. Hirtelen felötlött bennem a gondolat, nem szokott-e rá Hawes holmi kábítószerre. Az megmagyarázná különös viselkedését.
 – Remélem, nem viszi túlzásba az orvosságszedést – mondtam.
 – Ó, dehogy. Haydock doktor figyelmeztetett, hogy miféle veszéllyel járhat. De ez a por csodálatos. Azonnali enyhülést ad.
 Valóban, máris visszatért arcába a szín, és nyugodtabbnak látszott. Felállt.
 – Akkor tehát megtartja este a prédikációt, tiszteletes úr? Igazán nagyon köszönöm.
 —Szóra sem érdemes. És ragaszkodom hozzá, hogy az istentiszteletet is magam tartsam. Maga pedig szépen hazamegy, és lefekszik. Nem, nem, ne ellenkezzék. Egy szót se többet a dologról.
 Megint csak megköszönte. Aztán valahova a szoba túlsó végébe tévedt a tekintete, miközben megkérdezte:
 – Ugye, ma fent járt tiszteletes úr az Udvarházban? ...
 – Igen.
 – Elnézést a kérdésért … hívatták? Meglepetten néztem rá, ő pedig elvörösödött.
 – Bocsánatot kérek, tiszteletes úr. Csak éppen arra gondoltam… valami új fejlemény támadt, és azért hívatta önt Mrs. Protheroe. Eszem ágában sem volt, hogy kielégítsem Hawes kíváncsiságát.
 – Mrs. Protheroe a temetési szertartás részleteit akarta megtudni – közöltem.
 —Igen? És semmi mást? Értem.
 Nem szóltam. Hawes idegesen topogott, aztán nagy sokára kibökte:
 – Mr. Redding meglátogatott tegnap este. El sem tudom képzelni, miért.
 – Nem mondta meg?
 – Csak annyit mondott, hogy gondolta, benéz. Hogy olykor hosszúak egyedül az esték: Eddig sohasem jutott eszébe, hogy meglátogasson.
 – Nos, kellemes társaság mindenesetre – mondtam mosolyogva.
 – Igen, igen, de mit akar tőlem ? Nem tetszik nekem a dolog. – — Hawes már szinte kiabált. – Azt mondta, benéz majd máskor is. Mit jelentsen ez?! Mit forgathat a fejében?!
 – Miért gondolja, hogy bármiféle hátsó gondolata volt? – kérdeztem.
 – Nem tetszik nekem a dolog – kötötte az ebet a karóhoz Hawes. – Én soha nem szóltam rá egy rossz szót sem. Én sosem igyekeztem úgy feltüntetni, hogy ő a bűnös – még amikor feladta magát, akkor is azt mondtam, hogy érthetetlen az egész. Ha valakit gyanúsítottam, az Archer volt, és nem Mr. Redding. Archer
 – az egészen más. Istentelen, hitetlen, faragatlan fickó. Részeges csirkefogó.
 – Nem gondolja, hogy kissé szigorú? – kérdeztem. – Végtére is igen keveset tudunk arról az emberről.
 – Közönséges vadorzó, többet van fogdában, mint szabadlábon. Az ilyen ember mindenre képes.
 – Csakugyan azt hiszi, hogy Archer lőtte le Protheroe ezredest?
 – kérdeztem kíváncsian.
 Hawes ösztönös irtózattal viseltetik az egyenes válasz iránt. Az utóbbi időben már többször észrevettem, hogy egy egyszerű „igen”-t vagy „nem"-et képtelenség kihúzni belőle.
 – Nem gondolja, uram, hogy ez az egyetlen lehetséges megoldás?
 – Amennyire tudjuk – mondtam –, semmiféle bizonyíték nincs ellene.
 – A fenyegetőzése! – vágott vissza Hawes. Ne feledje, hogy fenyegetőzött!
 Torkig vagyok már Archer fenyegetőzésével. Tudomásom szerint nincs is rá szavahihető tanú, hogy Archer valóban fenyegetőzött volna.
 – Eltökélt szándéka volt, hogy bosszút áll Protheroe ezredesen. Alaposan feltankolta magát, aztán ment, és lelőtte.
 – Ez puszta feltevés.
 – De meg kell hagynia, hogy tökéletesen valószínű!
 – Szó sincs róla.
 – Akkor lehetséges.
 – Lehetségesnek lehetséges. Hawes rám sandított.
 – Miért nem tartja valószínűnek?
 – Azért, mert egy ilyen Archer-szabású embernek esze ágában sem volna pisztolyt használni, ha embert akar ölni. Merőben valószínűtlen.
 Hawest megdöbbentette ez az érv. Láthatólag nem ilyen ellenvetésre számított.
 – Gondolja, tiszteletes úr, hogy ez az ellenvetés meggyőző? – kérdezte kétkedőn.
 – Szerintem tökéletes bizonyítéka annak, hogy nem Archer követte el a bűntettet.
 Határozottságom láttán Hawes nem szólt többet. Megint köszönetet mondott, és távozott.
 Kikísértem az előszobaajtóig. A hallban az asztalon négy levelet pillantottam meg. Két közös vonásuk volt: mindegyiket női kéz írta, és mindegyiken ott állt ez a szó: Sürgős! Mindössze annyi volt a különbség a borítékok között, hogy az egyik észrevehetően piszkosabb volt a többinél.
 Úgy éreztem, nem kettős, négyes látásom van.
 Mary kijött a konyhából, és rajtakapott, amint a leveleket bámulom.
 – Ebéd után hoztak hármat – közölte. – A negyediket a levélszekrényben találtam.
 Biccentettem, felvettem a leveleket, és bevittem a dolgozószobámba.
 Az első levél a következőképpen szólt:
 „Kedves Mr. Clement! 	Tudomásomra jutott valami, amit érzésem szerint Önnek is meg kell tudnia. Szegény Protheroe ezredes halálával kapcsolatban: Nagyra értékelném tanácsát – nem tudom, menjek-e el a rendőrségre vagy sem. Szegény drága férjem halála óta iszonyodom mindenféle nyilvánosságtól. Volna olyan kedves ma délután néhány percre benézni hozzám? ~
 Igaz híve Martha Price Ridley."
 Felnyitottam a második küldeményt:
„Kedves Mr. Clement! 	Olyan zavarban vagyok ... annyira felizgattam magam ... nem tudom, mitévő legyek!
 Véletlenül meghallottam valamit, ami talán fontos lehet. Annyira iszonyodom tőle, hogy bármiféle kapcsolatba kerüljek a rendőrséggel! Végtelenül izgatott és tehetetlen vagyok. Nem terhelném túlságosan, drága tiszteletes úr, ha megkérném, jöjjön át néhány percre? Biztos vagyok benne, hogy a maga intelligenciája és megértése most is azonnal megoldaná problémámat!
 Bocsásson meg a zavarásért!
 Őszinte híve Caroline Wetherby.” 
A harmadik levelet szinte már nem is kellett felbontanom, tudtam előre, mit olvashatok benne:
„Kedves Mr. Clement! 	Igen fontos dolog jutott tudomásomra. Úgy érzem, Önnek kell elsősorban értesülnie róla. Legyen szíves, ma délután keressen fel. Várom." 
A katonás iromány aláírása ez volt: „Amanda Hartnell." 	Végül felnyitottam a negyedik küldeményt. Szerencsés ember vagyok; igen kevés névtelen levéllel volt dolgom életem során. A névtelen levél véleményem szerint a legaljasabb, legkegyetlenebb fegyver. Ez a példány sem volt kivétel. Első látásra úgy tűnt, műveletlen ember írása, de aztán néhány gyanús jel megingatott ebben a feltevésben.
 	„Kedves Tiszteletes Ur,
 ugy gondolom megkell tudnia mi fojik. Az-asszonykáját látták amint kilopakodott Mister Redding házából. Érti ugye miről van
 szó. Azok 2-en Rosszban Sántikálnak! Ugy gondolom eről Önnek is
 tudnia kel.
 Egy Jóakarója”
 	Undorral felkiáltottam, összegyűrtem a papírt, és épp akkor hajítottam a kandallóba, amikor Griselda belépett a szobába.
 – Mit dobtál ki ilyen megvetően? – tudakolta.
 – Szemetet – mondtam.
 Gyufát vettem elő, meggyújtottam, és lehajoltam. Griselda azonban megelőzött. Gyorsan lehajolt, felvette az összegyűrt papírt, és mielőtt még megakadályoztam volna, kisimította.
 Elolvasta, ő is undorral felkiáltott, aztán visszalökte elém a papírt, és elfordult. Meggyújtottam a levelet, és néztem, amíg elég.
 Griselda az ablakhoz lépett, és kinézett a kertbe.
 – Len – szólalt meg, de nem fordult hátra.
 – Tessék, kedvesem.
 – Szeretnék elmondani neked valamit. Igen, igen, hallgass csak meg. Nagyon kérlek. Amikor ... amikor Lawrence Redding idejött, én meghagytalak abban a hitedben, hogy azelőtt csak futólag ismertem. De ez nem volt igaz. Sőt. Mielőtt veled megismerkedtem, egy kicsit szerelmes voltam Lawrence-be. Mint legtöbben, akik csak ismerik. Valamikor régen ... szóval, mit kerülgessem, bele voltam habarodva. Nem írtam neki kompromittáló leveleket, és nem csináltam semmi olyan hülyeséget, mint a regényekben szokás. De eléggé bele voltam esve.
 – Miért nem mondtad el? – kérdeztem.
 – Hát azért. Nem is tudom tulajdonképpen ... Tudod, te néha olyan fura vagy. Csak azért, mert nagy közöttünk a korkülönbség, azt hiszed, hogy én... hogy én képes volnék mást szeretni. Azt gondoltam, rosszul esne neked, és még undok is volnál talán, ha elmondanám, hogy valamikor jóban voltam Lawrence-szel.
 – Ügyesen tudsz titkot tartani, annyi bizonyos – mondtam, mert eszembe jutott, mit mondott nekem pontosan itt, ebben a szobában Griselda, alig egy hete, és milyen tökéletes természetességgel beszélt.
 – Igen, én jól tudok titkot tartani. Egy kicsit büszke is vagyok rá.
 Gyerekes büszkeség csendült a hangjában.
 – De amit mondtam, igaz. Anne-ről nem tudtam, és el sem tudtam képzelni, hogy lehet az, hogy Lawrence közömbös irántam, és nem ... na, szóval, hogy egyszerűen észre sem vesz! Nem vagyok hozzászokva.
 Csend támadt.
 – Értesz engem, ugye, Len? – kérdezte Griselda szorongva.
 – Igen – mondtam. – Mindent értek. De vajon így volt-e csakugyan?
 Huszonötödik fejezet

 	Nehezen tudtam szabadulni a névtelen levél hatásától. A sár nyomot hagy.
 Hanem aztán mégiscsak felvettem a három levelet, órámra pillantottam, és elindultam.
 Ugyancsak szöget ütött a fejembe a dolog: vajon mi „juthatott tudomására" a három hölgynek így, egyidejűleg? Bizonyára egy és ugyanaz az újság. Hamarosan rájöttem azonban, hogy okoskodásom merőben téves.
 Eltérnék az igazságtól, ha azt állítanám, hogy a rendőrőrs útba esett. Nem; a lábam vitt arra. Nagyon szerettem volna tudni, visszatért-e már Slack felügyelő az Udvarházból.
 Visszatért. Mi több, magával hozta Miss Cramet is. A szép Gladys ott trónolt a rendőrőrsön, és felháborodottan szónokolt. Körömszakadtáig tagadta, hogy a bőröndöt az erdőbe vitte volna.
 – Csak mert ezeknek a vén pletykafészkeknek nincs okosabb dolguk, mint egész éjszaka kibámulni az ablakon, maguk itt kukoricáznak velem! Egyszer már tévedett a nénike, el ne feledjék, amikor azt állította, hogy a gyilkosság délutánján az ösvényen látott engem, és ha akkor tévedett, fényes nappal; hogy a csudába ismert volna meg holdvilágnál?
 – Tiszta rosszindulat, az van ezekben a mamuskákban. Akármit elmondanának az ember lányáról. Én meg alszom az ágyban, mint egy ártatlan kisangyal. Maguk is szégyellhetik magukat, ahányan vannak!
 – És ha történetesen a Kék Ártányban a fogadósné felismerte a bőröndöt mint az ön tulajdonát, Miss Cram?
 – Felismerte a csudát. Tévedett, és kész. Mért, talán látnak maguk azon a bőröndön nevet? A fél világ ilyen bőrönddel szaladgál. És hogy szegény dr. Stone-t közönséges betörőnek tartják! Egy ilyen tudományos embert! Nem is egy doktorátusa van, hanem három!
 —Tehát megtagadja a magyarázatot, Miss Cram?
 – Ez nem megtagadás. Maguk tévedtek, és kész. Maguk meg a minden lében kanál mámikáik. Nem mondok én egy árva szót se többet – csak az ügyvédem jelenlétében. Megyek is ebben a percben, ha ugyan le nem akar tartóztatni!
 Válaszul a felügyelő felállt, és kitárta az ajtót a szép Gladys előtt. Az ifjú hölgy emelt fővel kivonult.
 – Ezt a szöveget nyomja váltig – mondta Slack, amikor visszatért a székéhez. – Tagad. Persze, az öreg hölgy éppenséggel tévedhetett. Nincs az az esküdtszék, amelyik elhinné, hogy az ember olyan távolságról felismer valakit, kiváltképp holdfénynél. És persze abban is igaza van, hogy az öreglány, egyszer már tévedett.
 – Lehetséges – mondtam –, de nem hiszem. Miss Marple-nak rendszerint igaza van. Ezért nem örvend nagy népszerűségnek.
 A felügyelő elvigyorodott.
 – Ezt mondja Hurst is. Uramisten, ezek a faluk!
 – Mi a helyzet az ezüsttel, felügyelő úr?
 – Látszólag a legnagyobb rendben van minden. Persze valamelyik eresztés mindenképp hamisítvány. Much Benhamben van egy öreg becsüs, az nagyon ért az antik ezüsthöz. Már telefonáltam neki, és kocsit is küldtem érte. Hamarosan megtudjuk, melyik a valódi, melyik a hamisítvány. Vagy végrehajtották már a tolvajlást, vagy csak tervezték. Nem mintha nagy különbség volna – mármint a mi szempontunkból. Az efféle tolvajlás semmi a gyilkossághoz képest. Emezeknek kettejüknek a gyilkossághoz nincs közük. Talán elkaphatjuk a fickót a lány révén – ezért engedtem el minden teketória nélkül.
 – Aha – mondtam. – Sehogy sem értettem a dolgot.
 – Nagy kár, hogy így fordult a helyzet Mr. Reddinggel. Ritkán akad, aki ennyire készségesen feladja magát.
 – Hát bizony – mondtam, és elmosolyodtam.
 – Sok bajt okoznak az asszonyok – mondta bölcselkedve a felügyelő. Felsóhajtott, aztán nagy meglepetésemre így folytatta: – No persze, itt van Archer.
 – Úgy! – mondtam. – Tehát gondoltak rá?
 – Hát persze, uram, elsősorban rá gondoltunk. Nem kell nekünk ahhoz névtelen levél, hogy a nyomába vessük magunkat.
 – Névtelen levél? – kaptam fel a fejemet. ~ Tehát kaptak névtelen levelet?
 – Nincsen abban semmi újság. Napjában egy tucatot is kapunk. Igen, Archerre is nyomban felhívták a figyelmünket. Mintha a rendőrségnek nem volna meg a magához való esze! Archert kezdettől gyanúba fogtuk. Csak az a baj, hogy alibije van. Nem mintha sokat számítana, de elég nehéz megdönteni.
 – Hogyhogy nem számít? – kérdeztem.
 – Azt állítja, hogy két cimborájával töltötte a délutánt. De hát, mint mondom, ez nem sokat számít. Az ilyen Archer-félék meg a cimboráik mindenre megesküsznek. Egy szavukat sem lehet elhinni. Mi tudjuk, de a közönség nem, az esküdteket meg, sajnos, a közönség köréből választják. Nem tudnak azok semmit, és tíz eset közül kilencben készpénznek vesznek akármit, amit a tanú vall, csak tanú legyen, azt nem nézik, kicsoda valójában az illető. Archer meg persze égre-földre esküdözik, hogy nem ő volt a tettes.
 – Nem olyan előzékeny, mint Redding – mosolyogtam.
 – Ő aztán nem – mondta teljes komolysággal a felügyelő.
 – Gondolom, természetes, hogy az ember ragaszkodik az élethez – tűnődtem.
 – Csodálkozna, tiszteletes uram, ha tudná, hány gyilkost mentettek fel, mert az esküdtek vajszívűek voltak – mondta komoran a felügyelő.
 – Komolyan azt hiszi, hogy Archer volt a tettes? – kérdeztem.
 Különösnek tartottam, hogy Slack felügyelőnek mintha nem is volna magánvéleménye a gyilkosságról. Őt csak az érdekli, könnyen el lehet-e ítéltetni valakit, vagy nehezen.
 – Nem bánnám, ha kicsit biztosabb lennék benne – ismerte be.
 – Ha volna használható ujjlenyomatunk, lábnyomunk, ha valaki látta volna a bűntett színhelyének közelében... Nem kockáztathatom meg, hogy efféle bizonyíték nélkül letartóztassam. Egyszer-kétszer látták Mr. Redding háza körül, de azt mondja, csak az anyját kereste. Az meg jóravaló öregasszony. Nem, én úgy általánosságban inkább a hölgy mellett volnék. Csak szerezhetnék határozott bizonyítékot a zsarolás tényére – de ebben az átok bűnügyben semmire sincs határozott bizonyíték! Elmélet, elmélet, minden csak elmélet! Szörnyű nagy kár, hogy a maguk utcájában egyetlen öreg hölgy se lakik, Mr. Clement. Az biztosan látott volna valamit.
 Ez eszembe juttatta sűrű meghívásaimat, úgyhogy elbúcsúztam a felügyelőtől. Pedig ez egyszer szinte emberszabásúnak mutatkozott.
 Elsőnek Miss Hartnellhez kopogtattam be.
 Szemmel láthatólag lesben állt, még meg sem húzhattam a csengőt, ő már nyitotta az ajtót, katonásan kezet szorított velem, és bevonszolt a szobába.
 – Rendes, hogy eljött. Erre tessék. Itt nem hall senki.
 Parányi szobába léptünk; akkorka volt, mint egy közepes tyúkketrec. Miss Hartnell becsukta az ajtót, és titokzatos arckifejezéssel az egyik székre mutatott. (Három volt összesen.) Nem volt nehéz észrevenni, hogy mélységesen élvezi a dolgot.
 – Nem szokásom kertelni – mondta kedélyes hangján, amit a szokásosnál egy kissé halkabbra fogott, tekintettel a különleges alkalomra. – Tudja, hogy milyen könnyen pletyka támad egy ilyen kis zugban.
 – Sajnos, jól tudom – mondtam.
 – Bizony. Nálam jobban senki sem utálja a pletykát. Kötelességemnek tartottam közölni a rendőrfelügyelővel, hogy a gyilkosság délutánján felkerestem Mrs. Lestrange-et, de nem volt otthon. Kötelességteljesítésemért nem jár köszönet. De ami a hálátlanságot illeti ... Tegnap délután például az az arcátlan Mrs. Baker ...
 – Igen, igen – mondtam, abban a reményben, hogy megmenekülhetek a szokásos panaszáradat elől. – Végtelenül szomorú. De nem akarom félbeszakítani, Miss Hartnell.
 – Az alsóbb néposztálybeliek nem is sejtik, ki az igazi jóakarójuk – jelentette ki Miss Hartnell. – Én minden szegénylátogatáson szólok egy-két intő szót. De köszönetet, azt még soha nem kaptam érte.
 – Említette, hogy a felügyelőnek beszámolt a Mrs. Lestrangenél tett látogatásáról – próbáltam visszaterelni a helyes mederbe.
 – Pontosan. És mellesleg, ő sem köszönte meg egy szóval sem. Azt mondta, ha információra van szüksége, majd szól. Nem éppen így mondta, de ez volt a lényeg. Hja, mások kerülnek manapság a rendőrtiszti testületbe, mint valamikor ...
 – Alighanem – mondtam. – No, de nem szeretném félbeszakítani.
 – Úgy határoztam, ezúttal nem keresek én semmiféle nyavalyás felügyelőt. A lelkipásztor végtére is úriember – legalábbis némelyik – tette hozzá.
 Úgy éreztem, ezt bóknak kell vennem.
 – Ha bármiben a segítségére lehetek ... – kezdtem.
 – A kötelesség kötelesség – jelentette ki megfellebbezhetetlenül Miss Hartnell. – Nálam jobban senki sem idegenkedik az efféléktől. De a kötelesség kötelesség.
 Vártam.
 – Tudomásomra jutott – folytatta Miss Hartnell, és mintha kissé elvörösödött volna –, hogy Mrs. Lestrange azt állítja, otthon tartózkodott a kérdéses időpontban, és azért nem nyitott ajtót... azért nem nyitott ajtót, mert nem akart látogatót fogadni. Hogy egyesek minek képzelik magukat! Azért kerestem fel, mert kötelességemnek éreztem, és ilyen bánásmódban részesülök!
 – Beteg volt – mondtam szelíden.
 —Beteg? Lárifári! Ön nem erre a világra való, Mr. Clement. Nincs annak a nőnek semmi baja. Olyan beteg, hogy nem jelent meg a halottszemlén! No hiszen! Dr. Haydock orvosi igazolása! Mindenki tudja, hogy az a nő kisujja köré tekeri a doktort! No de hol is tartottam?
 Ezt magam sem tudtam pontosan. Miss Hartnellnél nehéz megállapítani, hol végződik a mese, hol kezdődik a gyalázkodás.
 – Ja igen! Hogy aznap délután felkerestem. Nos, egy szó sem igaz abból, hogy otthon volt. Nem volt otthon. Tudom.
 – Honnan tudhatná?
 Miss Hartnell még jobban elvörösödött. Nálánál kevésbé harcias lény esetében azt lehetett volna mondani, zavarba jött.
 – Kopogtam. Csengettem – magyarázta. – Kétszer, ha ugyan nem háromszor. És egyszer csak eszembe jutott, hátha elromlott a csengő.
 Megnyugodva tapasztaltam, hogy eközben nem tud a szemembe nézni. A falu valamennyi házát ugyanaz a vállalkozó építette, egyfajta csengőt alkalmaz, és az úgy szól, mint a veszedelem, hallani lehet bent is, kint is. Ezt Miss Hartnell éppolyan jól tudta, mint én, de gondolom, a látszatot meg akarta őrizni.
 – Igen? – kérdeztem tapintatosan.
 – Nem akartam bedobni a névjegyemet a levélszekrénybe. Ez neveletlenség, és rám akármit lehet mondani, de azt nem, hogy neveletlen vagyok.
 És eközben a szeme se rebbent!
 – Úgyhogy gondoltam, megkerülöm a házat, és ... és bekopogok az ablakon – folytatta. Ezúttal nem vörösödött el. – Meg is kerültem, benéztem valamennyi ablakon, de egy lélek sem volt a házban.
 Tökéletesen megértettem az érdemes hölgyet. A ház üres lévén, Miss Hartnell szabadjára engedte kíváncsiságát, megkerülte a házat, szemügyre vette a kertet, és bekukucskált valamennyi ablakon, hogy lehetőleg minél többet lásson abból, mi van odabent. Meséjét pedig azért mondja el éppen nekem, mert bennem részvétteljesebb és engedékenyebb hallgatóra vél találni, mint a rendőrségben. A lelkipásztorok hozzászoktak híveik bizalmas vallomásaihoz.
 Nem tettem megjegyzést. Csupán kérdeztem valamit.
 – Hány órakor történt ez, Miss Hartnell?
 – Amennyire emlékszem, kis híján hat óra lehetett. Utána egyenesen hazajöttem, hat óra tíz perckor érhettem ide, Mrs. Protheroe pedig úgy fél hétkor jöhetett. Dr. Stone és Mr. Redding kint maradt, mi pedig tulipánhagymákról beszélgettünk. Ha meggondolom,., hogy az a szegény ezredes meg közben ott feküdt vérbe fagyva! Szomorú világ ez, tiszteletes úr.
 – És néha felettébb kellemetlen – fűztem hozzá
 Felálltam.
 – Mindössze ezt óhajtotta közölni velem?
 – Azt gondoltam, esetleg fontos lehet.
 – Esetleg – hagytam rá.
 Többet nem hagytam magamból kiszedni, és Miss Hartnell mondhatatlan csalódására elköszöntem.
 Következő látogatásom Miss Wetherbynek szólt. Az öregkisasszony izgatottan sertepertélt körülöttem.
 – Drága tiszteletes úr! Jaj, de borzasztóan kedves, hogy eljött! Teázott már? Biztos, hogy nem inna egy csészével? Tehetek egy párnát a háta mögé? Jaj, el sem tudom mondani, menynyire aranyos, hogy ilyen hamar eljött! Igazán nem kíméli magát, ha a híveiről van szó!
 És így tovább még egy jó darabig, és még azután is csak nagy kerülővel sikerült valahogy a tárgyra terelnem.
 – De kérem, drága tiszteletes úr, higgye el, hogy a legmegbízhatóbb forrásból jutott a tudomásomra a dolog.
 St. Mary Meadben a legmegbízhatóbb forrás általában valaki másnak a szolgálója.
 —Nem mondhatja el, Miss Wetherby, hogy kitől hallotta?
 – Szentül megígértem, drága Mr. Clement: És az ígéret, énszerintem legalábbis, szent!
 És felettébb ünnepélyes ábrázattal nézett rám.
 – Mondjuk talán, hogy egy kismadár csiripelte?
 Micsoda ostobaság – mondtam volna a legszívesebben. Kíváncsi lettem volna, hogyan reagál erre Miss Wetherby… De nem szóltam semmit.
 – Nos, ez a bizonyos kismadár azt csiripelte, hogy látott egy bizonyos hölgyet – akit inkább ne nevezzünk meg.
 – Mondjuk, hogy látott egy másik kis madarat – javasoltam.
 Őszinte meglepetésemre Miss Wetherbyt erre valóságos nevetőgörcs fogta el. Pajkosan megveregette a karomat, mondván:
 – Nahát, tiszteletes úr, hogy maga milyen huncut!
 Nagy nehezen magához tért rohamából, és ekképpen folytatta:
 – Egy bizonyos hölgyet, igen. És mit gondol, hova ment az a bizonyos hölgy? Befordult a paplakhoz vezető útra, de előbb minden irányban végignézett az úton, a lehető legkülönösebb módon – Valószínűleg azért, hogy nem látja-e valaki.
 – És a kis madár?... – érdeklődtem.
 – A halkereskedő házában volt— a bolt fölötti szobában.
 Most legalább tudom, hova járnak heti kimenőnapjukon a falubeli szolgálók. Mert hogy hova nem mennek, azt eddig is tudtam – a friss levegőre.
 – Méghozzá – folytatta rejtelmes hangon Miss Wetherby, és előrehajolt – pontosan hat óra előtt történt!
 – Melyik nap?
 Miss Wetherby aprócskát sikkantott.
 – Hát a gyilkosság napján, természetesen! Nem mondtam?
 – Feltételeztem – feleltem én. – És a hölgy neve?
 – L-lel kezdődik – közölte Miss Wetherby, és sűrűn bólogatott.
 Úgy éreztem, ennél részletesebb tájékoztatást nem remélhetek, felálltam tehát.
 – Ugye, nem hagyja, drága tiszteletes úr, hogy a rendőrség keresztkérdéseknek vessen alá? – kérdezte drámaian Miss Wetherby, és két kézzel megragadta a kezemet. – Annyira iszonyodom a nyilvánosságtól! Még elgondolni is, hogy ott álljak a bíróság előtt!
 – Bizonyos esetekben a bíróság engedélyezi, hogy a tanú ülve tegyen vallomást – közöltem. És menekültem.
 Hátravolt még Mrs. Price Ridley. ő aztán nem sokat köntörfalazott.
 – Nem vagyok hajlandó belekeveredni semmiféle rendőrhatósági ügybe – közölte komoran, miután hidegen kezet fogott velem. – Másrészt azonban közölni akarom önnel, hogy egy bizonyos körülmény jutott a tudomásomra, amely magyarázatra szorul, és érzésem szerint a hatóságok tudtára kell adni.
 —Mrs. Lestrange-re vonatkozik? – tudakoltam.
 – Már miért vonatkoznék rá? – kérdezte Mrs. Price Ridley.
 Szerencsére ez szónoki kérdés volt, mert nemigen tudtam volna rá válaszolni.
 – A dolog igen egyszerű – folytatta. – Szolgálóm, Clara, a kertkapuban állt – ő azt mondja, kiszaladt egy kissé levegőzni. Szerintem ez merőben valószínűtlen, talán inkább a halkereskedő kifutóját leste, azt a semmirekellő taknyost, aki azt hiszi, mert tizenhét éves, minden lánnyal elcicázhat. Nos, mint mondom, Clara a kapuban állt, és egyszer csak tüsszentést hallott.
 – Igen ? ... – Vártam a folytatást.
 – Ennyi az egész. Mondom: tüsszentést hallott. Most pedig nehogy azt mondja nekem, hogy eljárt fölöttem az idő, és bizonyára tévedtem – mert nem én hallottam, hanem Clara, ő pedig mindössze tizenkilenc éves.
 – No de miért ne hallott volna tüsszentést? – érdeklődtem.
 Mrs. Price Ridley a nehéz felfogásúaknak járó sajnálkozással pillantott rám.
 —Tüsszentést hallott a gyilkosság napján, olyan időpontban, amikor senki sem volt a paplakban. Kétségtelen, hogy a gyilkos rejtőzködött a bokrok közt, és várta a megfelelő alkalmat. Legjobb lesz sürgősen kinyomozni, melyik férfi náthás a faluban.
 – Vagy szénanáthás – mondtam. – A rejtélynek igen egyszerű a magyarázata, Mrs. Price Ridley. A szolgálónk, Mary, igen náthás. Kissé már az idegeimre is megy az örökös szipogása. Valószínűleg őt hallotta tüsszenteni a kegyed Clarája.
 – Férfitüsszentés volt – jelentette ki megfellebbezhetetlenül Mrs. Price Ridley. – És a mi kapunkból különben sem hallani, amint a maguk szolgálója a konyhában tüsszög.
 —A kegyedék kapujából azt sem lehet hallani, ha valaki a dolgozószobámban tüsszög – mondtam. – Legalábbis, erősen kételkedem benne.
 – Azt mondtam, hogy az illető férfi bizonyára a bokrok közt rejtőzködött – jelentette ki Mrs. Price Ridley. – Amikor Clara bejött, az illető kétségtelenül behatolt a paplak ajtaján.
 – Lehetséges – hagytam rá.
 Csillapító hangon igyekeztem beszélni, de úgy látszik, nem sokra mentem, mert Mrs. Price Ridley valósággal rám rivallt.
 – Már megszoktam, hogy nem ügyelnek a szavamra, de még azt is megemlíthetem, hogy ha egy teniszütőt csak úgy odahajítanak a gyepre, és nem teszik présbe, hamar használhatatlanná válik. Márpedig manapság igen drága a teniszütő!
 Hát ez az oldalvágás meg micsoda? Sehogy sem értettem a dolgot.
 – Ön talán nincs ezen a véleményen?! —. mennydörgött Mrs. Price Ridley.
 – Ó, dehogyisnem ... – rebegtem.
 – Örvendek. Nos, ennyit akartam mondani. Egyébként mosom kezeimet.
 Hátradőlt, és lehunyta a szemét; ezzel akarta érzékeltetni, hogy mélységesen untatják és fárasztják e világnak minden hívságai. Megköszöntem szíves közlését, és elbúcsúztam.
 A küszöbön még megkérdeztem Clarát is az asszonya által elmondottakról.
 – Így volt, bizony, tiszteletes úr. Tüsszentést hallottam. Méghozzá nem is mindennapi tüsszentést, de nem ám!
 Egy bűntény körül semmi nem mindennapi. A lövés nem volt mindennapi lövés. A tüsszentés nem volt közönséges tüsszentés. Bizonyára szabadalmazott gyilkos tüsszentés volt. Megkérdeztem a lányt, hánykor hallotta, de erre nem tudott határozott választ adni. Úgy negyed vagy fél hét tájban, azt hiszi. Annyi bizonyos, hogy még az előtt volt, hogy az úrnője azt a bizonyos telefonhívást kapta, és rosszul lett.
 Megkérdeztem, hallott-e bármiféle lövést. Jaj, az a lövöldözés, az valami rettenetes volt, mondta erre ő. Ezek után óvakodtam hitelt adni állításainak.
 Már fordultam volna be a kertkapunkon, de meggondoltam magam, és elhatároztam, hogy benézek a barátomhoz. Órámra pillantva láttam, hogy még épp jut rá idő az estéli ájtatosság előtt. Visszaballagtam hát az úton, Haydock házáig. Elém jött az ajtóba.
 Megint feltűnt, mennyire aggodalmas, elnyűtt az arca. Valósággal éveket öregedett a tragédia óta.
 – Örülök, hogy látom – mondta. – Mi újság?
 Beszámoltam a Stone-ügy legújabb fejleményeiről.
 – Osztályon felüli tolvaj – állapította meg a doktor. – Nos, ez sok mindent megmagyaráz. A fickó alaposan áttanulmányozta a témát, de olykor óhatatlanul elvétette a lépést. Protheroe egyszer nyilván rajtakapta valamilyen tévedésen. Emlékszik, hogy hajba kaptak. Hát a lányról mi a véleménye? Ő is benne volna?
 – Erről megoszlanak a vélemények – mondtam. – Szerintem a lány nem tudott semmiről. Igencsak butácska szegény.
 – No, ezt éppen nem mondanám. Gladys kisasszonynak megvan a magához való esze. Figyelemreméltóan egészséges példány. Nemigen lesz baja a kollégáimmal.
 Erről eszembe jutott Hawes. Elmondtam, hogy aggaszt a derék fiú állapota; nem bánnám, ha minél hamarabb elutaznék, és alaposan kipihenné, összeszedné magát.
 Haydock mintha nem nézett volna a szemembe, amikor erre válaszolt. A hangja sem csengett valami meggyőzően.
 – I-i-igen— mondta lassan. – Bizonyára az lenne a legjobb. Szegény fiú. Szegény, szerencsétlen fiú.
 – Azt hittem, nem kedveli.
 – Nem is. De azért még sajnálhatom. – Egy-két percnyi hallgatás után hozzátette: – Én még Protheroe-t is sajnálom. Szerencsétlen fickó – azt aztán nemigen szerette senki. Roppant önelégült volt, az a fajta, akinek mindig igaza van, és ezt igyekszik is mindenkinek az orra alá dörgölni. Nem valami szeretetre méltó típus az ilyen. Protheroe mindig ilyen volt, már fiatal korában is.
 – Nem is tudtam, hogy régóta ismerte.
 – Igen, amikor még Westmorelandben éltünk, arrafelé voltam körorvos. Régen volt. Majd húsz esztendeje.
 Felsóhajtottam. Húsz esztendeje Griselda ötéves volt. Különös dolog az idő ...
 – Csak ezért jött el hozzám, Clement? Felrezzentem. Haydock fürkész tekintettel figyelt.
 – Még valami nyomja a szívét, igaz-e? Bólintottam.
 Amikor beléptem a házba, még nem tudtam, beszéljek-e vagy sem, de most már rászántam magam. Haydock derék fickó; őszintén kedvelem. Minden tekintetben igen kiváló ember. Úgy éreztem, hasznára lehet, amit elmondhatok.
 Beszámoltam Miss Hartnell-lel és Miss Wetherbyvel folytatott beszélgetésemről.
 Haydock meghallgatott, majd sokáig csak ült szótlanul.
 – Így igaz, Clement – szólalt meg nagy sokára. – Amennyire tőlem telt, igyekeztem megkímélni Mrs. Lestrange-et minden kényelmetlenségtől. Régi barátok vagyunk ugyanis. Az a bizonyos orvosi igazolás nem volt légből kapott koholmány.
 Megint elhallgatott, majd komoran megszólalt.
 – Ez maradjon kettőnk között, Clement. Mrs. Lestrange sorsa megpecsételtetett.
 – Hogyhogy?
 – Meg vannak számlálva a napjai. Sokat mondok, ha egy hónapja van hátra. Csoda hát, hogy amennyire tudom, igyekszem megóvni a zaklatástól, kérdezgetéstől? Azon az estén – folytatta Haydock –, mikor befordult erre az útra, ide igyekezett – hozzám.
 – Sosem említette, Haydock.
 – Nem akartam tápot adni a szóbeszédnek. Mindenki tudja, hogy hat és hét között nem rendelek. De ha mondom, bátran elhiheti, hogy Mrs. Lestrange nálam volt.
 – Amikor átjöttem magáért, nem volt itt Mrs. Lestrange. Mármint amikor a holttestet felfedeztük.
 – Nem. – Haydock zavartnak látszott. – Elment... találkoznia kellett valakivel.
 – Hol? Az ő házában?
 – Nem tudom, Clement. Becsületszavamra nem tudom.
 Hittem, amit mond, de azért...
 – És ha, tegyük fel, ártatlan ember kerül a bitófára? – kérdeztem.
 – Nem – rázta a fejét Haydock. – Protheroe ezredes meggyilkolásáért senki sem kerül bitófára. Higgye el, ha mondom.
 Sajnos, nem hihettem. Márpedig Haydock hangja ugyancsak magabiztosan csengett.
 – Senki sem kerül bitófára – ismételte.
 – Ez az Archer ...
 Haydock türelmetlenül legyintett.
 – Nincs annyi sütnivalója, hogy letörölné az ujjlenyomatait a pisztolyról.
 – Lehet... – mondtam kétkedő hangon. Aztán eszembe jutott valami. Elővettem a zsebemből az erdőben talált kis barnás kristályt, Haydock elé tartottam, és megkérdeztem, mi lehet ez.
 —Hm. – Haydock tétovázott. – Úgy szemre, mintha pikrinsav volna. – Hol találta?
 – Ez már Sherlock Holmes titka – feleltem.
 Haydock mosolygott.
 —Mi az a pikrinsav?
 —Robbanóanyag.
 – Igen, azt tudom, de ugye, másra is jó? A doktor bólintott.
 – Orvosi használatban, az oldata. Égési sebekre igen kitűnő.
 Kinyújtottam a tenyeremet, és Haydock vonakodva visszaadta a kristályt.
 – Valószínűleg nincs semmi jelentősége – mondtam. – De meglehetősen szokatlan helyen találtam.
 – Nem árulná el, hol?
 Gyerekes dolog, de megőriztem titkomat. Megvan neki is a magáé, hát nekem is legyen. Őszintén szólva rosszul esett, hogy Haydock nem méltatott teljes bizalmára.
 Huszonhatodik fejezet

 	Különös hangulat fogott el aznap este, amikor a szószékre léptem.
 A templom szokatlanul tele volt. Nem hiszem, hogy Hawes prédikációjának reményében gyűltek volna össze ennyien. Hawes prédikációja általában unalmas és szemellenzős. Ha pedig híre terjedt, hogy helyette én prédikálok, az sem vonzotta volna jobban a híveket. Az én prédikációm ugyanis unalmas és pedáns. Harmadik megoldás az volna, hogy egyszeriben kitört a falunkban a jámborság – ez volt azonban a legkevésbé valószínű.
 Feltehetően azért jött el mindenki, hogy lássa, ki van még ott, és hogy az áhítat után elpletykálgasson egy kicsit a templom tornácán.
 Szokatlan módon Haydock is eljött, és ott volt Lawrence Redding is. Nagy meglepetésemre Lawrence mellett Hawes sápadt, feszült arcát pillantottam meg. Anne Protheroe is jelen volt, de ő általában eljár a vasárnap esti ájtatosságra, bár ma igazán nem vártam volna, hogy ott lesz. S ami még meglepőbb: Lettice-t is megláttam. Protheroe ezredes szigorúan megkövetelte, hogy családja vasárnap délelőtt részt vegyen az istentiszteleten, de az estéli ájtatosságon most láttam Lettice-t először.
 Ott volt Gladys Cram is, valósággal kivirított a hervadt, beteges képű aggszüzek koszorújából, a templom túlsó végében pedig egy halovány alakot, aki csak ájtatosság közben surrant be, Mrs. Lestrange-nek véltem.
 Azt természetesen mondanom sem kell, hogy Mrs. Price Ridley, Miss Hartnell, Miss Wetherby és Miss Marple teljes létszámban kivonult. És jóformán kivétel nélkül ott volt az egész falu. Isten tudja, mikor láttam utoljára ily népes gyülekezetet.
 Különös valami a tömeg. Delejes légkör vett körül mindenkit aznap este, magamon is éreztem a hatását.
 Általában felkészülök a prédikációra. Gondosan kiválasztom a textust, és körültekintően megfogalmazom mondanivalómat – nem az igyekezet hiányzik, ha beszédeim rendszerint a legcsekélyebb hatást sem gyakorolják nyájamra.
 Ma este azonban szükségszerűen rögtönözve beszéltem, s ahogy lepillantottam a felém forduló arcok tömegére, hirtelen valami téboly kerített hatalmába. Nem voltam már Istennek felkent papja. Színész voltam. Előttem a közönség, és én hatni akartam a közönségemre – mi több, éreztem magamban az erőt, hogy megindíthatom őket.
 Nem vagyok büszke aznap esti fellépésemre. Nem hiszek a hitbéli megújulás apostolainak érzelmes hókuszpókuszaiban. És aznap este mégis magamra öltöttem az eszelősen rajongó evangélista szerepét.
 Lassan, szinte szótagolva mondtam el a textust: „Nem az igazakat szólítom én, hanem a bűnösöket bűnbánatra." El is ismételtem, s a hangom idegennek tűnt – messze zengő, fennkölt hang volt, egészen más, mint a mindennapi Leonard Clement hangja.
 Az első padban Griselda felkapta a fejét; Dennis is követte példáját. Egy-két pillanatig visszafojtottam a lélegzetemet, aztán nekilendültem.
 A gyülekezet aznap este feszült volt, mint a húr; könnyen játszhattam rajta. Játszottam is. Bűnbánatra szólítottam a vétkeseket. Felkorbácsoltam érzelmeiket – a magaméit nemkülönben. S újra meg újra rájuk szegeztem vádlón az ujjamat, és elismételtem:
 – Hozzátok szólok!
 És hol innen, hol onnan szállt fel hallható sóhaj.
 Különös, ijesztő valami a tömeghangulat. Beszédemet a Bibliának talán legmegrázóbb mondatával fejeztem be:
 – „Ma este a te lelkedet számon kérik tőled ..."
 Sajátos megszállottság tartott átmenetileg a hatalmában. Utána ismét tulajdon megszokott, fakó, határozatlan valómban tértem haza. Griselda meglehetősen sápadt volt. Karját karomba fűzte.
 – Félelmetes voltál, Len – mondta. – 
 Nem ... nem szeretem, hogy ilyen vagy. Sosem hallottalak még így prédikálni.
 – Valószínűleg nem is fogsz többé – mondtam, és fáradtan a kanapéra telepedtem. Kimerített ez az este.
 – Mi ütött beléd?
 – Valami hirtelen őrület fogott el.
 – Volt rá ... különleges okod?
 – Miféle különleges okom lett volna rá?
 – Nem is tudom... csak úgy kérdeztem. Olyan váratlan volt... Tudod-e, Len, azt hiszem, hogy én igazában nem ismerlek téged.
 Hideg vacsorát ettünk. Mary kimenős volt.
 – Egy levelet találtam az előszobában – mondta Griselda. – Hozd be, Dennis, légy szíves.
 Dennis szótlanul engedelmeskedett.
 Kezembe vettem a borítékot, és felnyögtem: Bal felső sarkában a következő szó állott: Sürgős!
 – Ezt csak Miss Marple írhatta – mond tam. – Más már nem maradt.
 Feltevésem helyesnek bizonyult.
 „Kedves Mr. Clement. 	Nagyon szeretnék magával elbeszélgetni egy-két dologról, ami az eszembe jutott. Úgy érzem, valamennyiünknek kötelessége azon igyekezni, hogy felderítsük ezt a szomorú rejtélyt. Ha nem vagyok terhére, ma este fél tízkor felkeresem – majd bekopogok a dolgozószoba ablakán. Talán a kedves Griseldát megkérhetném, hogy közben átjönne és elszórakoztatná az unokaöcsémet. Természetesen Dennis is, ha ideje és kedve van hozzá. Ha nem kapok választ, várom őket, magam pedig az említett időpontban átmegyek Önhöz.
 őszinte híve Jane Marple." 	Átnyújtottam Griseldának a levelet.
 – Átmegyünk, persze! – mondta vidáman.
 – Egy-két pohárka házi likőr éppen illik a vasárnap estéhez. Azt
 hiszem, Mary hideg darapudingja hat rám annyira leverően. 	Mintha súlyos kő nyomná a gyomromat.
 Dennis már kevésbé volt elragadtatva az esti programtól.
 – Hozzád illik – morogta. – Te órákig bírod ezt a művelt
 szöveget, könyvekről meg képekről. De én, mint a hülye, úgy ülök ott, és csak hallgatlak benneteket. 	– Nem fog megártani – jelentette ki Griselda, Néha te is hallgathatsz egy kicsit. Különben nem hiszem, hogy Mr. Raymond West csakugyan az a nagy okos, akinek képzeli magát.
 – Általános emberi tulajdonság, hogy többet tételezünk fel önmagunkról a valóságnál – mondtam.
 	Törtem a fejem, vajon mit akar velem megbeszélni Miss Marple. Nőnemű híveim közül kétségtelenül az ő esze a legélesebb. Szemét fülét semmi sem kerüli el, és a tudomására jutott tényekből rendszerint igen ésszerű; helytálló következtetést von le. Ha valaha is letérnék az igaz útról, Miss Marple éles tekintetétől félnék a legjobban.
 	A szórakoztatóbrigád, ahogyan Griselda nevezte, néhány perccel kilenc után felkerekedett, s míg én Miss Marple-ra vártam, azzal ütöttem el az időt, hogy táblázatba foglaltam a bűnténnyel kapcsolatos adatokat. Igyekeztem ragaszkodni az időrendhez. Nem vagyok valami pontos, de van rendérzékem, és szeretem a módszeres munkát.
 	Amikor az óra elütötte a felet, megkocogtatták dolgozószobám ablakát. Felkeltem, és bebocsátottam Miss Marple-t.
 Puha gyapjúkendőt borított a fejére, vállára, és még a szokásosnál is öregesebbnek, törékenyebbnek tetszett. Izgatottan pihegett, amikor beeresztettem.
 – Olyan kedves, tiszteletes úr, hogy fogad – és a drága Griselda ... Raymond öcsém nagy bámulója; valóságos életre kelt Greuze-kép, azt szokta róla mondani.... hová ülhetek? Csak nem a tiszteletes úr székét foglaltam el? Ó, köszönöm, igen, nagyon kényelmes ... Nem, köszönöm, nem kérek lábzsámolyt...
 A gyapjúkendőt a szék hátára borítottam; visszatértem vendégemhez, és leültem vele szemben. Néztük egymást; majd kis mosoly bukkant fel az idős hölgy ajkán.
 – Bizonyára azon töri a fejét, tiszteletes úr, miért foglalkoztat engem ennyire ez a dolog. Nyilván nőietlennek tartja ezt az érdeklődést ... Nos . .. hadd magyarázzam el.
 Egy pillanatra elhallgatott, orcáját pír futotta be.
 – Ha az ember egyedül él, mint jómagam kezdte rá nagy sokára Miss Marple –, méghozzá egy ilyen isten háta mögötti kis fészekben, óhatatlanul van valami kedvtelése. Itt van persze a kertészkedés, a kézimunka, a cserkészcsapat patronálása, a szegények látogatása ... van, aki rajzolgat, vagy a madarakat tanulmányozza – nos, az én hobbym ... az emberi természet. Mindig is az volt. Oly változatos, és annyira lenyűgöző! És persze egy ilyen kis falúban, ahol az ember figyelmét nemigen köti le más, bőséges alkalom nyílik rá, hogy ebben a tárgykörben tökéletesítsük ismereteinket... Először is osztályozzuk az embereket, csakúgy, mintha madarakról vagy növényekről volna szó, ez meg ez a csoport, ilyen meg ilyen fajta, amolyan alfaj. Néha persze óhatatlanul téved az ember, de mint minden egyéb téren, a gyakorlat itt is sokat számít. Időnként pedig az ember vizsgáztatja magát. Vegyünk valamilyen kis problémát, mondjuk például azt a tál fűrészes garnélarákot, amin a drága Griselda olyan jól mulatott egészen jelentéktelen rejtély, de tökéletesen érthetetlen, hacsak az ember rá nem bukkan a helyes megoldásra. Aztán ott volt például a kicserélt köhögőorvosság esete meg a hentes feleségének esernyője, az utóbbi tökéletesen érthetetlen, hacsak fel nem tételezzük, hogy a fűszeres felettébb helytelenül viselkedett a patikus feleségével – ami történetesen megfelelt az igazságnak. Annyira izgalmas, ha az ember előveszi a józan ítélőképességét, és kiderül, hogy igaza van!
 – A kegyed esetében ez bizonyára gyakran fordul elő – mondtam mosolyogva.
 – Sajnos ez egy kicsit a fejembe szállt – ismerte be Miss Marple. – De mindig azon töprengtem, ha egy szép napon egy igazi nagy rejtéllyel találkoznék, meg tudnám-e ugyanúgy oldani? Maga a következtetés nyilván azonos, akár csekélységről van szó, akár komoly dologról. Egy működő torpedómodell végtére szakasztott olyan, mint a valódi torpedó.
 —Úgy érti, relativitás kérdése az egész? – kérdeztem. – Logikusan valóban úgy kellene lennie. De nem tudom, a valóságban ez az okoskodás megállja-e a helyét.
 – Azt hiszem, igen – felelte Miss Marple. – A .... hogy is tanultuk az iskolában? ... A tényezők azonosak. Pénz, két... khm ... különnemű személy kölcsönös vonzalma ... no és az, hogy az emberek oly különösek… szinte mindenki, akit közelebbről megismerünk, nem? Normális emberek olykor felettébb meglepő dolgokat követnek el, abnormális emberek pedig igen józanul és köznapi módon viselkednek. Úgy érzem, a legcélravezetőbb módszer, ha mindenkit összehasonlítok valaki ismerőssel. A világon igen kevés alaptípus van, tiszteletes úr.
 – Valósággal megrémít, Miss Marple – mondtam. – Úgy érzem, engem is mikroszkóppal vesz szemügyre.
 – Természetesen eszem ágába se jutna Melchett ezredesnek ilyesmiket emlegetni. Felettébb határozott, parancsoló természet, ugyebár? Szegény Slack felügyelő meg… nos, szakasztott olyan, mint a cipőüzletben az a kis hölgy, aki mindenáron lakkcipőt akar eladni, mert abból van a keresett szám, és nem veszi figyelembe, hogy a vevő barna borjúbőrt szeretne venni.
 Megvallom, igen találónak éreztem Slack jellemzését.
 – De maga, Mr. Clement, egészen bizonyosan tud annyit a bűntényről, mint Slack felügyelő. Arra gondoltam, ha együtt dolgozhatnánk ...
 – Nem is tudom – mondtam. – Azt hiszem, a szívünk mélyén valamennyien Sherlock Holmesnak képzeljük magunkat.
 Azzal beszámoltam Miss Marple-nak a délutáni három hívásról. Elmondtam, hogyan fedezte fel Anne az összekaszabolt arcképet. Elmeséltem azt is, hogyan viselkedett Miss Cram a rendőrőrsön, meg hogy mit mondott Haydock az erdőben talált barna kristályról.
 – Mivel azt én találtam – mondtam befejezésül –, persze azt szeretném, ha fontos volna. De valószínűleg semmi köze az ügyhöz.
 – Mostanában sok amerikai, detektívregényt vettem ki a kölcsönkönyvtárból – mesélte Miss Marple. – Azt reméltem, találok bennük valami hasznosat.
 – És talált valamit a pikrinsavról?
 – Sajnos nem. De egyszer olvastam valahol, hogy valakit úgy mérgeznek meg, hogy pikrinsavas lanolinnal dörzsölik be a bőrét.
 – Mivel azonban itt senkit sem mérgeztek meg, a dolog nyilván tárgytalan – mondtam. Azután elővettem a táblázatomat, és átnyújtottam Miss Marple-nak. – Megpróbáltam lehetőleg világosan összefoglalni az eset tényanyagát – mondtam.
 IDŐRENDI TÁBLÁZAT
F. hó 2l-e, csütörtök 	12.30: Protheroe ezredes a hat órára megbeszélt találkozót negyed hétre teszi át. Fültanúja valószínűleg az egész falu.
 12.45-kor látták utoljára a helyén a pisztolyt;
 (Ez azonban kétséges, mert Mrs. Archer előzőleg azt mondta, nem emlékszik.)
 17.30 (körülbelül): a Protheroe házaspár kocsin elindul az Udvarházból a faluba.
 18.15 vagy egy-két perccel korábban: Protheroe ezredes megérkezik a paplakba. Mary bevezeti a dolgozószobába.
 18.20: Mrs. Protheroe végigjön a hátsó ösvényen és át a kerten, a dolgozószoba ablakához. Protheroe ezredes nem látható.
 18.29: Lawrence Redding házából telefonon hívják Mrs. Price Ridleyt (a telefonközpont közlése szerint). 18.30—18.35: lövés hallatszik. (Ha a telefonálás idejét pontosnak fogadjuk el.) Lawrence Redding, Anne Protheroe és dr. Stone tanúsága szerint korábban hangozhatott, de valószínűleg Mrs. P. R. – nek van igaza.
 18.45: Lawrence Redding megérkezik a paplakba, és rátalál a holttestre.
 18.48: találkozom Reddinggel.
 18.49: megtalálom a holttestet.
 18.55: Haydock megvizsgálja az áldozatot.
Megjegyzés: A 18.30 és 18.35 között eltelt időre mindössze két személynek nincs alibije: Miss Cramnek és Mrs. Lestrange-nek. Miss Cram azt állítja, hogy a sírdombnál volt, de ezt nem tudja bizonyítani, őt azonban bízvást kihagyhatjuk a számításból, mert láthatólag semmiféle kapcsolatban nincs az esettel. Mrs. Lestrange valamivel hat óra után ment el dr. Haydocktől, mert találkoznia kellett valakivel. Hol és kivel? Az illető aligha lehetett Protheroe ezredes, mert ő előzőleg velem beszélt meg találkozót ugyanarra az időpontra. Igaz, hogy Mrs. Lestrange a tett színhelyének közelében tartózkodott a bűntény elkövetésének időpontjában, de kétséges, hogy miféle indítéka lehetett Protheroe ezredes meggyilkolására. Anyagi haszna nem származik az ezredes halálából, a felügyelő zsaroláselméletét nem tudom elfogadni. Mrs. Lestrange nem az a fajta. Egyébként is valószínűtlennek látszik, hogy megszerezhette Mr. Lawrence Redding pisztolyát.
 – Nagyon áttekinthető – bólintott elismerően Miss Marple. – Igazán felettébb világos. Hiába, csak férfiak tudnak ilyen pontos tény-vázlatot készíteni.
 – Egyetért a leírtakkal? – kérdeztem.
 – Ó, igen ... igen szépen leírta, tiszteletes úr.
 Ekkor végre előálltam azzal a kérdéssel, amely már jó ideje nyugtalanított.
 —Miss Marple, kit gyanúsít? Egyszer azt mondta, hét gyanúsított is van.
 – Ó igen, minden bizonnyal – mondta szórakozottan Miss Marple. – Gondolom, mindenki mást gyanúsít. Hiszen látjuk is. De azért nem kérdezte meg, én kire gyanakszom.
 – Az a nehéz – folytatta –, hogy mindent meg kell magyarázni, minden apróságot, méghozzá kielégítően. Ha az embernek van egy elmélete, amely valamennyi ténynek megfelel – nos, akkor bízvást helyes. De nagyon nehéz. Ha nem volna az a levél...
 – A levél? – kérdeztem meglepetten.
 – Igen. Emlékezzék csak, hiszen említettem. Az a levél sehogy sem megy a fejembe. Valami ott nincs rendjén.
 – De hiszen ez már tisztázódott. A levelet fél hét után öt perccel – De hiszen ez már tisztázódott. A levelet fél hét után öt perccel as időpontot. Ez tehát tisztázódott.
 – Még akkor sincs rendjén – erősködött Miss Marple.
 – De hát miért?
 —Ide figyeljen. – Miss Marple izgatottan előrehajolt. – Mint mondottam, Mrs. Protheroe elment a kertem előtt, idejött egészen a dolgozószoba ablakáig, benézett, és nem látta Protheroe ezredest.
 – Mert az íróasztalnál írt – mondtam.
 – Éppen ez nincs rendjén. Ez öt perccel negyed hét után történt. Márpedig abban megegyeztünk, hogy az ezredes nyilván csak fél hét után ült le, és írta azt, hogy nem várhat tovább – hát akkor miért ült volna hat óra húsz perckor az íróasztalnál?
 —Erre nem gondoltam – mondtam lassan.
 —Menjünk csak végig még egyszer az egészen, kedves Mr. Clement. Mrs. Protheroe idejön az ablakhoz, azt hiszi, hogy a szoba üres – márpedig nyilván azt hitte, máskülönben nem ment volna le a műterembe, hogy találkozzék Mr. Reddinggel. Nem lett volna biztonságos. A szobában nyilván tökéletes csend volt, ha Mrs. Protheroe üresnek vélte. Akkor pedig három lehetőség kínálkozik; nem?
 – Mármint...
 —Nos, az első, hogy Protheroe ezredes már nem élt – de ezt nem tartom valószínűnek: Először is, akkor még csak öt perce lehetett itt, és Mrs. Protheroe vagy én meghallottuk volna a lövést, másodszor pedig ugyanaz a probléma volna az íróasztallal. A második lehetőség, természetesen, hogy az ezredes az íróasztalnál ült, és levelet írt, csakhogy egészen más levelet. Nem írhatta azt, hogy nem tud tovább várni. A harmadik lehetőség pedig...
 – Igen?
 – Nos, a harmadik természetesen az, hogy Mrs. Protheroe nem tévedett, és a szoba csakugyan üres volt.
 —Vagyis, miután Mary bevezette a dolgozószobába, az ezredes kiment, majd később visszajött?
 —Igen.
 —De hát miért tette volna?
 Miss Marple tehetetlenül széttárta karját.
 —Így egészen más szemszögből kell néznünk a dolgot – mondtam.
 —Az bizony gyakran előfordul – máskor is, nemcsak most. Nem gondolja?
 Nem feleltem. A. Miss Marple említette három lehetőséget latolgattam.
 Az idős hölgy sóhajtott egyet, aztán felcihelődött.
 – Mennem kell. Igazán örülök, hogy módunk volt erre a kis beszélgetésre – bár nem sokra jutottunk, ugye?
 – Az igazat megvallva – mondtam, miközben átnyújtottam Miss Marple-nak a kendőt –, az egész dolog egyre szövevényesebb útvesztőnek tűnik.
 – Ó, ezt azért nem mondanám. Úgy érzem, egy bizonyos elmélet csaknem valamennyi ténynek megfelel. Mármint ha egyetlenegy véletlen egybeesést feltételezünk. Márpedig egy véletlen igazán megengedhető. Több már valószínűtlen volna.
 – Csakugyan így gondolja? Mármint az elmélettel? – kérdeztem, és fürkész pillantást vetettem rá.
 – Beismerem, hogy van azért egy gyenge pontja – egy tény, amit sehogy sem tudok megmagyarázni. Ó, ha csak az a levél valami más lett volna... – Felsóhajtott, és a fejét rázta. Az ablak felé indult, szórakozottan felnyúlt, és megtapogatta az állványon szomorkodó szobanövényt.
 —Tudja-e, tiszteletes úr, ezt a szegény jószágot többet kellene ám öntözni. Meg kellene mondani a lánynak, hogy mindennap adjon neki vizet. Ugye, Mary törődik vele?
 – Csak annyit, amennyit minden egyébbel.
 – Még nem tanult be rendesen, ugyebár – bólogatott Miss Marple.
 – Hát nem. És Griselda meg sem próbál felmondani neki. Az az álláspontja, hogy valamirevaló szolgáló nem maradna meg nálunk. De a múltkor Mary maga mondott fel.
 – Csakugyan? Pedig tűzbe menne mindkettőjükért.
 – Ez nekem még nem tűnt fel. Az igaz, hogy nem is miránk haragudott meg, hanem. Lettice Protheroe-ra. Mary meglehetősen feldúlt lelkiállapotban jött haza a halottszemléről, itt találta Lettice-t, és ... nos, elhangzott egy-két ingerült szó.
 —Igazán? – mondta Miss Marple. Már éppen lépett volna ki a teraszajtón, de hirtelen megtorpant, és az arcán gyors egymásutánban heves érzelmek tükröződtek.
 – Jaj, istenkém – motyogta. – Hogy én milyen buta vagyok! Szóval ez volt az! Hisz így már nagyon is lehetséges!
 – Parancsol? ...
 Aggodalmas arcát felém fordította.
 – Megyek haza, és alaposan átgondolom a dolgot. Tudja, tiszteletes úr, az az érzésem, hogy szörnyen ostoba voltam – szinte hihetetlenül ostoba.
 – Ezt bizony nehéz elhinni – mondtam lovagiasan.
 Kikísértem vendégemet. Átmentünk a gyepen.
 – Megmondaná, mi jutott az eszébe az imént? – kérdeztem.
 – Inkább nem – egyelőre nem. Nem lehetetlen, hogy tévedek. De őszintén szólva, nem hinném. Nos, itt is vagyunk a kertkapumnál. Nagyon köszönöm, tiszteletes úr. Ne fáradjon tovább.
 – Még most is a levél a bökkenő? – tudakoltam, amíg Miss Marple bement a kapun és rátolta a reteszt.
 Szórakozottan pillantott rám.
 – A levél? Ó, de hisz nem az volt az igazi levél. Egy percig sem gondoltam, hogy az. Jó éjszakát, Mr. Clement.
 És fürge léptekkel végigment az ösvényen, be a házába, én meg csak bámultam, mint borjú az új kapura.
 Most aztán végképp nem tudtam, mit gondoljak.
 Huszonhetedik fejezet

 	Griselda és Dennis még nem tért haza. Mi sem lett volna természetesebb, gondoltam, mint bekísérni Miss Marple-t a házába, és hazahozni az enyéimet. De őt is, engem is annyira lekötött a rejtély, hogy egészen megfeledkeztünk róla, hogy más is van a világon.
 	Épp az előszobában álltam, és azon tűnődtem, forduljak-e vissza, és menjek-e értük, amikor megszólalt a csengő.
 Az ajtóhoz mentem. A levélszekrényben egy levelet találtam; azt gondoltam, aki hozta, az csengetett. Kivettem a levelet.
 Eközben azonban megint megszólalt a csengő, úgyhogy a levelet zsebre vágtam, és ajtót nyitottam.
 Melchett ezredes állt a küszöbön.
 – Hello, Clement. Kocsival vagyok, most jövök a városból. Gondoltam, benézek, hátha megkínál egy pohárkával.
 – Boldogan. Jöjjön be a dolgozószobámba.
 Letette bőrkabátját, és utánam jött. Elővettem a whiskyt, szódát és poharakat hoztam. Melchett a kandalló előtt állt, szétvetett lábbal, és kurtára nyírt bajszát simogatta.
 – Van egy kis újságom a maga számára, Clement. Ilyen kacifántosat még sohasem hallott. No de hagyjuk egyelőre. Mi újság idelent? Mit szimatoltak ki az öreg hölgyek?
 – Csak ne bántsa az öreg hölgyeket, egész ügyesek – mondtam.
 – Az egyik legalábbis meg van róla győződve, hogy megtalálta a rejtély nyitját.
 – Miss Marple barátnénk, igaz?
 – Miss Marple barátnénk, bizony.
 – Az efféle öreglányok mindig, azt hiszik, ők a legokosabbak a világon – vélekedett Melchett ezredes.
 Húzott a szódás whiskyből, és elismerően csettintett.
 – Bizonyára illetéktelenül kérdezősködöm – mondtam –, de úgy vélem, valaki kihallgatta a halkereskedő kifutóját. Ha ugyanis a gyilkos az elülső ajtón távozott, lehetséges, hogy a gyerek meglátta.
 – Slack természetesen kihallgatta – bólintott Melchett. – De a fiú azt mondja, senkivel sem találkozott. Nem is volt valószínű. A gyilkos nyilván nem igyekezett felhívni magára a figyelmet. Nem nehéz elrejtőzni itt a maguk kapuja körül. Biztosan körülnézett, járnak-e az úton. A kifutófiú a paplakba, Haydockhoz és Mrs. Price Ridleyhez vitt árut. Nem lehetett nehéz kitérni az útjából.
 – Nem is gondoltam, hogy látott valakit – mondtam.
 – Másrészt azonban – folytatta Melchett –, ha történetesen az a csirkefogó Archer lett volna a tettes, és ez a Jackson gyerek meglátta itt a környéken, alig hiszem, hogy elköpte volna. Archer ugyanis az unokabátyja.
 – Csakugyan gyanakszik Archerre?
 – Nos, meg kell hagyni, az öreg Protheroe ugyancsak kirúgott rá. Nem állhatták egymást, ezt mindenki tudja. Az engedékenység nem tartozott Protheroe gyengéi közé.
 —Nem – mondtam. – Könyörtelen ember volt.
 – Élni, és élni hagyni – ez az én jelszavam – mondta Melchett. – Persze, a törvény az törvény, de nem kell mindenkiről mindjárt a legrosszabbat feltételezni. Csakhogy Protheroe nem így gondolkozott.
 – Épp ellenkezőleg – mondtam. – És még büszke is volt rá.
 Hallgattunk egy sort. Aztán megkérdeztem:
 – Mi az a kacifántos újság, amit ígért nekem?
 – Hát kacifántos, azt meg kell hagyni. Emlékszik arra a befejezetlen levélre, amit Protheroe írt magának, mikor meggyilkolták?
 – Persze.
 – Átadtuk írásszakértőnek – hogy vajon az időpont csakugyan más kéztől származott-e. Persze adtunk mintát Protheroe kézírásáról. És tudja-e, mire jött rá a fickó? Hogy a levelet nem Protheroe írta!
 – Vagyis hamisítvány?
 – Hamisítvány, bizony. A 6.20-at talán csakugyan nem az írta, aki a levelet magát, de ez még nem biztos. Az időpontot más tintával írták, de a levél maga is hamisítvány: Nem Protheroe írta.
 – Biztosak benne?
 – Már amennyire az efféle szakértő biztos a dolgában. Tudja, milyenek ezek. De azért meglehetősen biztos benne.
 – Fantasztikus! – mondtam. Aztán eszembe jutott valami.
 – Ejnye – mondtam –, emlékezzen, Mrs. Protheroe akkor azt mondta, egyáltalán nem olyan, mint a férje írása, és én oda se figyeltem.
 – Csakugyan?
 – Gondoltam, csak afféle butácska női megjegyzés. Ha egyvalami biztosnak látszott, hát az, hogy a levelet Protheroe írta.
 Egymásra néztünk.
 – Furcsa – mondtam lassan. – Miss Marple ma este azt mondta, hogy az egész levél nincs rendjén.
 – A macska rúgja meg; az a vén mamuska akkor sem tudhatna többet a dologról, ha ő maga követte volna el a gyilkosságot!
 Megszólalt a telefon. Különös a telefoncsengő lélektana. Kitartóan, baljósan csengett.
 Odaléptem a készülékhez, felvettem a kagylót.
 – Itt a paplak – mondtam. – Ki beszél? Különös, hisztérikus fejhang szólalt meg a drót túlsó végén.
 – Vallani akarok! Uram, istenem, vallani akarok!
 – Halló! – mondtam. – Halló! Központ! Bontották a vonalat! Milyen szám hívott?
 Unott hang közölte, hogy fogalma sincs róla. Továbbá elnézést kért a zavarásért.
 Letettem a kagylót, és Melchetthez fordultam.
 —Ha jól emlékszem, egyszer azt mondta, megbolondul, ha még valaki feladja magát a gyilkosságért.
 – No és?
 – Megint vallani akart valaki... És a központ bontott.
 Melchett a telefonhoz rohant, és felvette a kagylót.
 – Majd én beszélek a fejükkel.
 – Beszéljen csak – hagytam rá. – Lehet; hogy magának jobban paríroznak. De én itt hagyom. Az az érzésem, mintha ismerős lett volna a hang.
 Huszonnyolcadik fejezet

 	Végigmentem a főutcán. Tizenegy óra volt, és vasárnap este St. Mary Meadben a főutca kihalt. Egy emeleti ablakban azonban fényt láttam, ebből arra következtettem, hogy Hawes még ébren van. Megálltam a ház előtt, és becsengettem.
 	Úgy éreztem, órák teltek el, amíg felbukkant Hawes háziasszonya, Mrs. Sadler. Körülményesen elhúzott két reteszt, kiakasztotta a láncot, megforgatta a kulcsot, és gyanakvóan pillantott rám.
 	– Nini, a tiszteletes úr! – kiáltott fel nagy sokára.
 – Jó estét. Mr. Hawesszal szeretnék beszélni. Látom, világos az ablaka; gondolom, még ébren van.
 – Meglehet; amióta felvittem a vacsoráját, nem láttam. Nem jött hozzá senki, ő se ment el egész este.
 	Biccentettem, és felsiettem a lépcsőn: Hawes az emeleten bérel két szobát.
 Beléptem a nappaliba. Hawes a sezlonon feküdt, és aludt. Beléptemre sem ébredt fel. Üres orvosságos doboz állt mellette, meg egy pohár, félig vízzel. Bal lába mellett, a padlón, összegyűrt papír hevert, rajta kézírás. Felemeltem, és kisimogattam.
 „Kedves Clement" – így kezdődött.
 Elolvastam, felkiáltottam, aztán zsebre tettem, a levelet. Majd Hawes fölé hajoltam, és figyelmesen szemügyre vettem.
 Ezután a telefonért nyúltam; ott állt mellette, egy kis asztalon. Jelentkezett a központ. Bemondtam a paplak számát. Melchett, úgy látszik, még akkor is a hívást nyomozta, mert a számom foglalt volt. Megkértem a központot, hívjanak vissza, és letettem a kagylót.
 Zsebembe nyúltam, hogy még egyszer elolvassam a cédulát. Vele együtt kihúztam azt a levelet is, amelyet a levélszekrényben találtam, de még ki sem nyitottam.
 Rémületesen ismerős volt a formája. Ugyanaz a kéz írta, amely a délutáni névtelen levelet.
 Feltéptem. Elolvastam, aztán elolvastam még egyszer. Képtelen voltam felfogni a tartalmát.
 Harmadszor is nekifogtam, amikor megszólalt a telefon. Mint az alvajáró, úgy emeltem fel a kagylót, és szóltam bele.
 – Halló?
 – Halló!
 – Maga az, Melchett?
 – Igen. Honnan beszél? Lenyomoztam a hívást. A szám ...
 – Tudom a számot.
 – Igen? Remek! Onnan beszél?
 – Igen.
 – Mi van a vallomással?
 – Megkaptam.
 Úgy érti, hogy megvan a gyilkos? Életemben még ilyen erős kísértést nem éreztem. Hawesra néztem. Az összegyűrt cédulára néztem. A névtelen firkálmányra néztem. Az üres orvosságos dobozra néztem, rajta a Cherubin névvel. Eszembe jutott egy felületes beszélgetés.
 Óriási erőfeszítéssel megszólaltam.
 – Nem tudom ... – mondtam. – Jöjjön inkább ide.
 Megadtam a címet.
 Aztán leültem szemben Hawesszal egy székre, és gondolkodtam. Két percem volt rá.
 Két perc múlva itt lesz Melchett.
 Felemeltem a névtelen levelet, és harmadszor is elolvastam.
 Aztán lehunytam a szemem, és gondolkodtam . . .
 Huszonkilencedik fejezet

 	Nem tudom, meddig ültem ott – valójában bizonyára csak néhány percig. Mégis úgy éreztem, egy örökkévalóság telt el, mire meghallottam, hogy nyílik az ajtó. Hátranéztem. Melchett lépett be a szobába.
 	A sezlonon alvó Hawesra bámult, aztán hozzám fordult.
 – Mi ez itt, Clement? Mit jelentsen ez?
 A két levél közül kiválasztottam az egyiket, és odanyújtottam.
 Melchett halkan felolvasta. 	„Kedves Clement, roppantul kellemetlen mondanivalóm van. Végül is azt hiszem, inkább írásban közlöm. Később majd megbeszélhetjük. A legutóbbi templomi adakozásról van szó. Sajnálattal kell közölnöm, hogy minden kétséget kizáróan meggyőződtem róla, ki a bűnös. Bármennyire kínos számomra, hogy az egyház felszentelt papját kell vádolnom, tisztában vagyok a kötelességemmel. Példát kell statuálni, és..."
 	Melchett kérdő pillantást vetett rám. Az írás itt kusza firkában végződött – írója kezéből kiütötte a tollat a halál.
 Melchett mélyet lélegzett, aztán Hawesra nézett.
 – Hát ez a megfejtés! Az egyetlen, akire nem gondoltunk. És a lelkiismeret-furdalás vallomásra késztette!
 – Nagyon különösen viselkedett az utóbbi időben – mondtam.
 Melchett egyszer csak odacsörtetett az alvóhoz, és felkiáltott. Megragadta Hawes vállát, és rázta, egyre fokozódó hevességgel.
 – Ez nem alszik! Meg van mérgezve! Mit jelentsen ez?
 Pillantása az üres gyógyszeres dobozra esett. Felemelte.
 – Talán ...
 – Azt hiszem – mondtam. – A minap mutatta nekem ezt a gyógyszert. Azt mondta, figyelmeztették, ne szedjen többet a kelleténél. Ezt a kivezető utat választotta a boldogtalan. Talán így a legjobb. Nem mi leszünk a bírái.
 Melchett azonban legelsősorban a megye rendőrfőnöke. Hawes mentőkörülményei az ő szemében mit sem értek. Ha ő gyilkost fogott, bitófára is akarta juttatni.
 A következő pillanatban már a telefonnál volt. Idegesen cibálta, míg kapcsolást nem kapott. Haydock számát kérte. Újabb szünet. Melchett állt, fülén a hallgató, szeme a sezlonon heverő ernyedt testen.
 – Halló, halló! Dr. Haydock lakása? A doktor úr azonnal jöjjön át a főutcára! Mrs Haweshoz! Sürgős ... Micsoda? . .. Hát milyen szám beszél? ... Aha. Elnézést. Lecsapta a kagylót. Dühöngött.
 – Téves szám, téves szám – örökösen téves szám! És emberélet függ tőle! Halló! Téves számot kapcsoltak! Igen, igen ... igen, a harminckilencest! Nem a harmincötöt!
 Újabb idegtépő szünet után végre jól kapcsolt a központ.
 – Halló!... Maga az, Haydock? Itt Melchett. Jöjjön át azonnal a Fő utca 19-be. Hawes túladagolta az altatóját. Azonnal ember, élethalálról van szó!
 Lecsapta a kagylót, és idegesen járkált fel-alá a szobában.
 – Csak azt nem értem, Clement, mért nem hívott azonnal orvost. Úgy látszik, elvesztette a fejét.
 Szerencsére Melchettnek eszébe sem jut, hogy valaki másképp ítél meg egy helyzetet, mint ő. Nem szóltam semmit, ő meg folytatta:
 – Hol találta ezt a levelet?
 – Összegyűrve hevert a padlón – Hawes kiejthette a kezéből.
 – Fantasztikus história – az öreglánynak igaza volt, hogy a levéllel nem stimmel valami. Csak tudnám, hogy jött rá. De hát micsoda szamár ez a fickó, hogy meg nem semmisítette ezt a levelet! Megtartja a legsúlyosabb terhelő bizonyítékot! Hát érti ezt?
 – Az emberi természet csupa következetlenség.
 – Ha nem úgy volna, egyetlen gyilkost sem kapnánk el! Előbbutóbb mindegyik elkövet valami ostobaságot. Úgy nézem Clement, magát ugyancsak megviseli a dolog. Nagyon megdöbbentette, ugye?
 – Meg. Mint mondom, Hawes az utóbbi időben igen különösen viselkedett, de azt álmomban sem gondoltam volna —
 – Ki gondolta volna? Hahó, mintha autót hallanék. – Az ablakhoz lépett, feltolta, kihajolt. – Igen, Haydock az.
 A következő percben már be is lépett a szobába a doktor.
 Melchett néhány kurta mondattal elmagyarázta a helyzetet.
 Haydock sohasem mutatja ki érzéseit. Felhúzta szemöldökét, biccentett, aztán odalépett a beteghez. Megtapintotta az érverését, felhúzta a szemhéját, hosszasan a szemébe nézett.
 Azután Melchetthez fordult.
 – Meg akarja menteni a hóhérnak? – kérdezte. – Nem sok élet van benne, tudja-e. Nem tudom, sikerül-e visszahozni.
 – Tegyen meg minden lehetőt.
 – Rendben.
 Kipakolta orvosi táskáját; injekciót adott Hawes karjába. Azután felállt.
 – Legokosabb lesz bevinni Much Benham-be, a kórházba. Segítsenek; vigyük le a kocsiba.
 Hármasban lecipeltük Hawest. Haydock odaült a kormányhoz, és búcsúzóul hátraszólt:
 – Azt tudja, ugye, Melchett, hogy nem juttathatja akasztófára?
 – Úgy érti, nem tér magához?
 – Azt még nem tudom. Nem arra gondolok. Hanem arra, hogy ha felgyógyul is, nos, a szerencsétlen fickó nem felelős a tetteiért. Ezt eskü alatt fogom vallani.
 – Ezt meg hogy értette? – kérdezte Melchett, amikor visszamentünk a házba.
 Elmondtam, hogy Hawesnek valamikor agyvelőgyulladása volt.
 – Dilis a fickó? Manapság evvel takarózik minden gazember. Hát nem?
 – A tudománynak sokat köszönhetünk.
 – Tiszteltetem a tudományt! A gyomromra megy ez a sok nyafogás. Nem nekem találták ki ezt a sok csűrés-csavarást. No, hadd nézzek egy kicsit körül.
 Ekkor azonban különös esemény szakította félbe Melchett ténykedését. Nyílt az ajtó – és Miss Marple sétált be a szobába.
 Az izgatottság pirosra festette az orcáját, de azért észrevette meglepetésünket.
 – Sajnálom, igazán annyira sajnálom, hogy zavarom önöket, jó estét, Melchett ezredes. Mint mondom, igazán sajnálom, de hallottam, hogy Mr. Hawes rosszul lett, és úgy éreztem, át kell jönnöm, megnézni, hogy segíthetek-e valamit.
 Elhallgatott. Melchett ezredes vasvillapillantással méregette.
 – Roppant kedves, Miss Marple – szólalt meg recsegő hangon. – De kár volt fáradnia. Honnan tudta egyébként?
 Magam is ezt szerettem volna kérdezni!
 – A telefon – magyarázta Miss Marple. – Annyi a téves kapcsolás, hát nem? Először velem beszélt, azt hitte, Mr. Haydock száma az. Az enyém ugyanis harmincötös.
 – Aha! – kiáltottam fel.
 Miss Marple mindig igen kézenfekvő módon tudja megmagyarázni mindentudását.
 – Úgyhogy átszaladtam – folytatta –, hogy megnézzem, segíthetnék-e valamiben.
 – Igazán kedves – ismételte Melchett, és még jobban recsegett a hangja –, de nincs mit tenni. Haydock kórházba vitte.
 – Kórházba? Ó, micsoda megkönnyebbülés! Ott biztonságban lesz. Amikor azt mondja, ezredes úr, hogy „nincs mit tenni", úgy érti, hogy nem lehet rajta segíteni? Hogy nem fog felépülni?
 – Igen kétséges – mondtam.
 Miss Marple pillantása a gyógyszeres dobozra esett.
 – Bizonyára túlságosan sok altatót vett be. . .
 Melchett, gondolom, a tartózkodás álláspontját képviselte. Más körülmények között, talán magam is osztottam volna a nézetét. De még igen frissen élt bennem a Miss Marple-lal folytatott beszélgetésem emléke, habár, bevallom, hirtelen felbukkanását és leplezetlen kíváncsiságát kissé visszásnak éreztem.
 – Inkább ezt nézze meg – mondtam, és átnyújtottam Protheroe befejezetlen levelét.
 Miss Marple elvette, elolvasta, de egy szikra meglepődés sem látszott az arcán.
 – Kegyed már bizonyára hasonló következtetésre jutott, ugyebár? – kérdeztem.
 – Igen ... igen, valóban. Megkérdezhetem, Mr. Clement, miért jött át ide ma este? Ezt az egyet nem értem. Maga meg Melchett ezredes ... egészen másra számítottam.
 Beszámoltam a telefonhívásról és arról, hogy felismertem Hawes hangját. Miss Marple elgondolkodva bólogatott.
 – Igen érdekes. Valósággal a Gondviselés műve – ha szabad ezt a kifejezést használnom. Igen, ön az utolsó pillanatban érkezett.
 – Vajon mihez? – kérdeztem keserűen. Miss Marple meglepetten nézett rám.
 – Hát hogy megmentse Hawes életét.
 – Nem gondolja, hogy jobb lett volna, ha Hawes nem épül fel? Jobb neki, jobb mindenkinek. Most már tudjuk az igazságot, és ...
 Elhallgattam. Miss Marple oly hevesen rázta a fejét, hogy elvesztettem a fonalat, nem tudtam, hogyan folytassam.
 – Hát persze! – mondta Miss Marple. – Hát persze! Épp ezt akarja magukkal elhitetni! Hogy tudják az igazságot – és hogy mindenkinek így a legjobb. Ó, igen, minden egybevág – a levél, a túladagolt altató, szegény Mr. Hawes elmeállapota és a vallomása. Minden egybevág, csak éppen elejétől végéig hamis . . .
 Rámeredtünk.
 – Ezért örülök annyira, hogy Mr. Hawes biztonságban van – a kórházban, ahol nem férhet hozzá senki. Ha magához tér, majd elmondja az igazságot.
 – Az igazságot?
 – Igen. Hogy egy hajszálát sem görbítette meg Protheroe ezredesnek!
 – De hát a telefon ... – kezdtem. – A levél ... a túladagolt altató ... Hisz oly világos az egész.
 – Épp ezt akarja magukkal elhitetni. Ó, nagyon okos emberrel van ám dolgunk! Megtartotta a levelet, és így használta fel – ez igen éles elmére vall!
 – Kiről beszél? – kérdeztem. – Ki az az okos ember?
 – Hogy kicsoda? A gyilkos – felelte Miss Marple.
 Aztán igen halkan hozzátette:
 – Vagyis Mr. Lawrence Redding . . .
 Harmincadik fejezet

 	Csak bámultunk rá. Egy-két percig valószínűleg Melchett is azt gondolta, amit én: hogy az idős hölgy megháborodott. A vád tökéletes képtelenség volt.
 	Melchett ezredes szólalt meg először. Nyájasan, szánakozó türelemmel beszélt.
 – Ez képtelenség, Miss Marple. Redding tökéletesen tisztázódott.
 – Természetesen – bólintott Miss Marple. – Erről gondoskodott.
 – Épp ellenkezőleg – mondta fanyarul Melchett ezredes. – Mindent megtett, hogy őt vádolják a gyilkossággal.
 – Igen – mondta Miss Marple. – És mindannyiunkat sikerült ezzel rászednie, engem is éppúgy, mint mindenki mást. Talán emlékszik, kedves Mr. Clement, mennyire megdöbbentem, amikor meghallottam, hogy Lawrence Redding azt állítja, ő követte el a bűntényt. Tökéletesen felborította az elképzelésemet, és azt hittem ártatlan, addig pedig szilárdan meg voltam győződve a bűnösségéről.
 – Tehát Lawrence Reddinget gyanúsította?
 – Tudom, hogy a detektívregényekben mindig az a gyilkos, akiről a legkevésbé lehet feltételezni. De a való életben szerintem ez a szabály nem alkalmazható. Mindig kedveltem Mrs. Protheroe-t, de akaratlanul is arra a meggyőződésre jutottam, hogy tökéletesen Mr. Redding hatása alá került, mindent a világon megtesz neki, márpedig Mr. Redding természetesen nem az a fajta fiatalember, aki akár álmában is megszöktetne egy koldusszegény nőt. Protheroe ezredes akadály volt az útjában – tehát eltávolította. Rendkívül vonzó fiatalember, de erkölcsi érzéke nincsen.
 Melchett ezredes eközben néhányszor türelmetlenül felhorkant. Most pedig kitört.
 —Teljes képtelenség az egész! Redding minden percéről számot tud adni hat óra öt percig, Haydock pedig határozottan állítja, hogy Protheroe-t semmiképpen sem lőhettek le korábban. Kegyed, úgy látszik, többet tud, mint a doktor! Avagy azt akarja állítani, hogy Haydock szándékosan félrevezet bennünket? Vajon mi oka volna rá?
 —Dr. Haydock tanúvallomása tökéletesen megfelel az igazságnak. Haydock doktor maga az őszinteség. Protheroe ezredest természetesen Mrs. Protheroe lőtte le – nem Mr. Redding.
 Megint csak bámultunk; nem jutottunk szóhoz. Miss Marple megigazította csipkegallérját, hátrább tolta a vállát borító gyapjúkendőt, és finom, öregkisasszonyos modorában szónoklatot intézett hozzánk. A leghajmeresztőbb tényeket úgy közölte, mintha mi sem volna természetesebb.
 – Nem éreztem volna helyénvalónak, ha előbb szólok. Akármennyire meg voltam is győződve a dologról – mintha mindent a tulajdon szememmel láttam volna –, nem volt a kezemben bizonyíték. És ha az ember nem rendelkezik olyan magyarázattal, amely minden egyes részletet indokol (mint ahogy épp ma este mondtam Mr. Clementnek), aligha remélheti, hogy másokat meggyőz vele. Márpedig az én magyarázatom nem volt teljes – egyetlenegy elem még hiányzott belőle. De egyszerre, amint kifelé indultam Mr. Clement dolgozószobájából, észrevettem a cserepes pálmát az ablak mellett, és – és az egész egyszerre megvilágosodott!
 —Dilis az öreglány! – suttogta a fülembe Melchett.
 Miss Marple azonban higgadt derűvel nézett ránk, és folytatta finom, öreges hangján.
 – Igazán nagyon-nagyon sajnálom, hogy ezt kellett hinnem – el sem mondhatom, mennyire. Mert mindkettőjüket kedveltem. De hát tudjuk, ugye, milyen az emberi természet ... És amikor az elején előbb Mr. Redding, aztán Mrs. Protheroe vállalta magára a bűnt; olyan csacska módon – nos, el sem mondhatom, mennyire megkönnyebbültem, hogy tévedtem. És elkezdtem törni a fejemet, vajon kinek lehetett még oka rá, hogy azt kívánja, Protheroe ezredes távozzék erről az árnyékvilágról.
 – A hét gyanúsított! – suttogtam. Miss Marple rám mosolygott.
 – Valóban. Ott volt először is Archer – nem valószínű, hogy ő tette, de, ha kellő mennyiségű itallal acélozta meg a lelkét... nos, az ember sohasem tudhatja. Meg persze a maguk Maryje. Archer már jó ideje teszi neki a szépet – és Mary felettébb hirtelen haragú teremtés. Indítóoka is lehetett, alkalma is – hisz egyedül volt a házban! Az öreg Mrs. Archer is könnyen megszerezhette bármelyikük részére Mr. Redding pisztolyát. No és természetesen ott van Lettice – mindenáron szabadságra vágyik, és pénzre, hogy független legyen. Sok esetet láttam, ahol légies, szép fiatal lányok elvetettek mindennemű erkölcsi gátlást – no persze, az urak nem szívesen hisznek el róluk ilyesmit... Ez talált.
 – No és aztán a teniszütő – folytatta Miss Marple.
 – A teniszütő? . . .
 – Igen, amelyet Mrs. Price Ridley Clarája látott a paplak kapuja mellett a füvön heverni. Amiből én arra következtettem, hogy Dennis korábban hazatért a teniszezésből, mint mondotta. A tizenhat esztendős fiúk gyakran igen befolyásolhatók és kevéssé megfontoltak. Akármi lett légyen az indítóok – Lettice érdekében, vagy éppenséggel a maga érdekében, kedves tiszteletes úr –, ezt a lehetőséget sem hagyhattam figyelmen kívül. No és természetesen szegény Mr. Hawes és maga – persze nem mind a ketten, hanem valamelyikük.
 – Én?! – kiáltottam fel nem csekély megdöbbenéssel.
 – Igen. Kérem, bocsásson meg – természetesen egy pillanatig sem gondoltam komolyan –, de ugye, a templomi gyűjtésből eleltűnt bizonyos összeg. Vagy ön lehetett a vétkes, vagy Mr. Hawes, és Mrs. Price Ridley az egész faluban szétkürtölte, hogy ez már több mint gyanús, és hogy a felelősség önt terheli – és erre az adott neki okot, hogy a tiszteletes úr kereken megtagadta, hogy az ügyet kivizsgálják. Én magam természetesen mindig is hittem, hogy Mr. Hawes lelkén szárad a dolog – annyira emlékeztet engem arra a bizonyos boldogtalan orgonistára; no de természetesen az ember nem lehet tökéletesen bizonyos a dologban . . .
 – Hisz ismerjük az emberi természetet – fejeztem be Miss Marple helyett a mondatot.
 —Pontosan. No, és aztán ott volt, ugye, a kedves Griselda.
 —De hiszen Mrs. Clement szóba sem jöhet – szakította félbe Melchett. – A 6.50-es vonattal jött haza.
 – Ezt mondta – vágott vissza Miss Marple.
 – Nem szabad ám arra hagyatkozni, amit az emberek mondanak. A 6.50-es aznap este egy fél órát késett. Én pedig negyed nyolckor a tulajdon szememmel láttam Griseldát, amint elindul a Udvarház felé. Ebből az következik; hogy a korábbi vonattal érkezett. Történetesen látták is; de ezt talán tudja is, Mr. Clement . . .
 És kérdő pillantást vetett rám.
 Delejes pillantásának hatására odanyújtottam a névtelen levelet, melyet nemrég bontottam fel. Az iromány részletesen taglalta, hogy a végzetes napon este negyed hét után öt perccel látták Griseldát, amint kilép Lawrence Redding házának hátsó franciaablakán.
 Sem akkor, sem máskor nem említettem azt az iszonyú gyanút, amely egy pillanatra a lelkembe férkőzött. Lidércnyomásként nehezedett rám – Lawrence és Griselda valamikor szerették egymást, ezt megtudta Protheroe, elhatározta, hogy közli velem – és Griselda végső kétségbeesésében ellopta a pisztolyt, és elhallgattatta Protheroe-t. Mint mondom – lidércnyomás volt, de néhány hosszú percig a valóság szörnyű képét öltötte fel.
 Nem tudom, Miss Marple sejtett-e mindebből valamit. Valószínűleg igen. Előtte nemigen maradhatott rejtve semmi.
 Biccentett, és visszaadta a levelet.
 – Tele volt vele a falu – magyarázta. – És bizony gyanús volt, nem? Kiváltképp, mert Mrs. Archer eskü alatt vallotta a halottszemlén, hogy mikor délben elment, a pisztoly még ott volt a helyén, a polcon.
 Hallgatott egy percet, majd folytatta.
 – No de eltérek megint a tárgytól. Úgy éreztem, kötelességem feltárni önök előtt, hogyan magyarázom én a rejtélyt. Ha nem hiszik el – nos, én megtettem minden tőlem telhetőt. És még így is, mivel egészen biztos akartam lenni a dolgomban, ez szegény Mr. Hawesnak talán az életébe kerül.
 Megint elhallgatott, de amikor újra megszólalt, másképp csengett a hangja, kevésbé mentegetőzőn, határozottabban.
 – A következőképpen magyarázom a tényeket. Csütörtök délutánra a bűntényt a legapróbb részletekig kitervelték. Lawrence Redding először felkereste a tiszteletes urat, mert tudta, hogy nincs odahaza. Nála volt a pisztoly, amit azután az ablak mellett álló pálma cserepébe rejtett. Amikor a tiszteletes úr hazaért, Lawrence azzal magyarázta látogatását, hogy elhatározását akarta közölni: elmegy. Fél hatkor Lawrence Redding az északi kapuslakból felhívta a tiszteletes urat, és nőiesre változtatott hangon beszélt (ne feledjük, milyen kiválóan szerepelt a műkedvelő színielőadásokon).
 Mrs. Protheroe és a férje éppen indult a faluba. És – igen különös (noha ez senkinek sem jutott eszébe) – Mrs. Protheroe nem vitt magával táskát. Ami felettébb szokatlan dolog. Hat óra húsz perckor, illetve néhány másodperccel előbb elmegy a kertem előtt, megáll, beszélget, hogy alkalmam legyen észrevenni, hogy nincs nála fegyver, és azt is, hogy a viselkedése tökéletesen mindennapi! Arra ugyanis mind a ketten rájöttek, hogy meglehetősen jó megfigyelő vagyok. Mrs. Protheroe megkerüli a házat, és a dolgozószoba ablakához megy. A szegény ezredes az íróasztalnál ül, és levelet ír önnek. Mint valamennyien tudjuk, nagyothallott. Mrs. Protheroe kiveszi a pisztolyt a pálma cserepéből, odalép a férje mögé, főbe lövi, ledobja a pisztolyt, és már ott sincs – lemegy a kert végébe, a műterembe. Bárki megesküdne rá, hogy nem volt ideje elkövetni a tettet.
 – És a lövés? – tudakolta az ezredes. – A lövést senki sem hallotta?
 – Úgy tudom, van egy hangtompító nevű szerkezet. A detektívregényekben olvastam róla. Nem lehetséges, hogy a tüsszentés, amelyet Mrs. Price Ridley Clarája hallott, valójában a lövés tompított hangja volt? No de ne időzzünk ennél. Mrs. Protheroe a műteremnél találkozik Mr. Reddinggel. Együtt mennek be – és ugyebár, ilyen az emberi természet ... sajnos felmérik, hogy addig nem megyek be a kertből, amíg ők elő nem bukkannak megint!
 Felülmúlhatatlanul aranyos volt Miss Marple, amint beismerte tulajdon gyengeségét!
 – És amikor kijönnek, a viselkedésük vidám és természetes. – Amivel persze alaposan melléfogtak. Mert hogyha valóban elbúcsúztak egymástól örökre, mint állították, akkor egészen másként viselkedtek volna. Csakhogy ez volt a gyenge pontjuk. Egyszerűen nem mertek szomorúnak vagy kétségbeesettnek mutatkozni. Az ezután következő tíz percben azon igyekeztek, hogy alibit szerezzenek. Mr. Redding végül bemegy a paplakba, és lehetőleg minél tovább ott marad. Valószínűleg már messziről látta közeledni a tiszteletes urat az ösvényen, és ehhez tudta időzíteni a dolgokat. Felveszi a pisztolyt és a hangtompítót, ott hagyja a hamis levelet – amelyre más tintával és első pillantásra más írással íródott az időpont. Ha felfedezik a hamisítást, azt fogják hinni, hegy a tettes így igyekezett gyanúba keverni Anne Protheroe-t.
 Amikor azonban ott hagyja a levelet, meglátja, hogy Protheroe ezredes valóban írt egy cédulát – erre pedig nem számított. Mr. Redding azonban felettébb értelmes fiatalember, rögtön felismeri, hogy ez az írás valamikor még a hasznára lehet, úgyhogy elviszi magával. Azután a levélnek megfelelő időpontra állítja az óra mutatóját – nagyon jól tudja, hogy azt az órát mindig egy negyedórával előbbre állítják. Az elgondolás ugyanaz – Mrs. Protheroe-ra terelni a gyanút. Aztán kimegy, találkozik a kertkapuban a tiszteletes úrral, és eljátssza a döbbent, rémült ember szerepét. Mint mondom, felettébb értelmes fiatalember. Mire törekszik az, aki épp az imént követett el bűntényt? Természetes viselkedésre. Mr. Redding szakasztott az ellenkezőjét teszi. A hangtompítót eltünteti, de besétál a rendőrőrsre a pisztollyal, és tökéletesen nevetséges módon feladja magát. És mindenki hisz neki.
 Lenyűgözve hallgattam, ahogy Miss Marple összefoglalta az eseményeket. Olyan tökéletes biztonsággal beszélt, hogy mindketten úgy éreztük, így és csakis így követhették el a bűntényt.
 – No és az erdőből hallott lövés? – kérdeztem. – Az volt az a bizonyos véletlen, amire az este utalt?
 – Ó, nem, dehogyis – rázta a fejét Miss Marple. – Az aztán a legkevésbé sem volt véletlen. A terv kiviteléhez feltétlenül szükséges volt, hogy lövést halljanak – különben továbbra is gyanúsították volna Mrs. Protheroe-t. Azt nem tudom pontosan, hogyan mesterkedett Mr. Redding. De úgy tudom, a pikrinsav robban, ha súlyt ejtenek rá, és ugyebár, emlékszik, drága tiszteletes úr, hogy találkozott Mr. Reddinggel, amint egy nagy követ cipelt az erdőnek abban a részében, ahol maga a kristályt megtalálta. Ó, az urak olyan ügyesek az ilyesmiben – a követ bizonyára felfüggesztette Mr. Redding, és időzített gyújtózsinórt helyezett el alatta ... holmi lassan égő gyufát talán? Valamit, ami pontosan húsz perc alatt ég át – hogy a robbanás fél hétkor következzék be, amikor ő meg Mrs. Protheroe mindenki szeme láttára kilép a műteremből. Egészen biztonságos trükk, hiszen nem marad más nyoma, mint egy nagy kő. De még azt is megpróbálta eltüntetni – amikor maga találkozott vele, Mr. Clement.
 – Alighanem igaza van! – kiáltottam fel, mert eszembe jutott, hogy összerezzent aznap Lawrence, amikor megpillantott. Akkor nem tulajdonítottam az esetnek jelentőséget, de most...
 Miss Marple, úgy látszik, a gondolataimban olvasott, mert ravasz pillantással bólogatott.
 – Bizony, bizony, csúnya meglepetés lehetett Mr. Reddingnek, hogy épp akkor találkozik a tiszteletes úrral. De igen ügyesen kimagyarázkodott, hogy a követ nekem hozza, a sziklakertem számára. Csak éppen ... – Miss Marple ellentmondást nem tűrő hangon folytatta: – Csak éppen egyáltalán nem sziklakertbe való kő volt! És engem éppen ez vezetett nyomra!
 Melchett ezredes mindeddig úgy ült ott, mint akit megbabonáztak. Most mintha magához tért volna. Felhorkant, zavartan kifújta az orrát, azután megszólalt:
 – Az áldóját! Ezt a históriát!
 Ennél többet azonban nem mondott. Akárcsak énrám, valószínűleg őrá is nagy hatást tett Miss Marple logikus következtetése, magabiztossága. De pillanatnyilag ezt nem volt hajlandó beismerni.
 Ehelyett kinyújtotta a kezét, felvette az összegyűrt cédulát, és felmordult:
 – No jó. De hogy kerül a dologba Hawes? Hisz ő maga telefonált, hogy vallomást akar tenni!
 – Igen, és ez a Gondviselés műve volt. Minden bizonnyal a tiszteletes úr prédikációja hatott így rá. Valóban figyelemre méltó prédikáció volt, Mr, Clement. Mélységesen megindíthatta Mr. Hawest. Nem tudta tovább elviselni, úgy érezte, vallania kell – természetesen azt, hogy megdézsmálta a templomi gyűjtésnél befolyt pénzt.
 – Micsoda?!
 – Úgy bizony – és a Gondviselés kegyelméből ez mentette meg az életét. (Mert remélem, és bízom benne, hogy megmarad. Dr. Haydock annyira jó orvos.) Ahogy én látom, Mr. Redding megtartotta ezt a levelet (kockázatos dolog volt, de bizonyára jó helyen rejtette el), és várt, míg bizonyosan meg nem tudta, kire vonatkozik. Hamarosan meggyőződött felőle, hogy Mr. Hawes az. Úgy értesültem, tegnap este hazakísérte Mr. Hawest, és hosszasan időzött nála. Gyanítom, hogy Mr. Hawes orvossága helyére becsempészett valami más szert, ezt a levelet pedig elrejtette Mr. Hawes hálóköntösének zsebébe. A szegény fiatalember mit sem sejtve bevette a végzetes szert – és ha történetesen meghal, számba veszik a holmiját, megtalálják a levelet, és egyszeriben mindenki arra következtet, hogy ő lőtte le Protheroe ezredest, majd a lelkiismeret-furdalás arra késztette, hogy végezzen magával. Úgy hiszem, Mr. Hawes bevette a szert, és utána találta meg a levelet. Zűrzavaros elmeállapotában természetfeletti beavatkozásnak vélte a dolgot, mindezt a tiszteletes úr prédikációja után, úgyhogy úgy érezte, mindent be kell vallania.
 – Nahát! – csóválta a fejét Melchett ezredes. – Még ilyet! Ez aztán különös ... Én... én ... én egy szót sem hiszek belőle.
 Utóbbi kijelentése egyáltalán nem hangzott meggyőzően. Valószínűleg magamagát sem sikerült meggyőznie, mert imigyen folytatta:
 – Hát azt a másik telefont mivel magyarázza? Ki hívta fel Mr. Redding házából Mrs. Price Ridleyt?
 – Ó... – mondta Miss Marple. – Ez volt az a bizonyos véletlen. A kedves Griselda telefonált – illetve valószínűleg ő meg Dennis. Hallották, miféle rágalmakat terjeszt Mrs. Price Ridley a tiszteletes úrról, és kigondolták ezt a meglehetősen gyerekes tervet, hogy elhallgattassák. A véletlen pedig abban áll, hogy a telefonhívás pontosan akkor történt, amikor az állítólagos lövés hallatszott az erdőből, így aztán az ember arra a következtetésre jutott, hogy a kettő kapcsolatban áll egymással.
 Hirtelen eszembe jutott: aki csak hallotta a „lövést", mindenki azt mondta, más volt, mint a rendes puskalövés hangja. És igazuk volt. Csak azt nem tudták megmagyarázni, mennyiben volt „más" ez a lövés.
 Melchett ezredes a torkát köszörülte.
 – A magyarázata igen valószínűnek tűnik, Miss Marple – mondta. – De hadd hívjam fel szíves figyelmét, hogy szemernyi bizonyítéka sincs.
 – Tudom – bólintott Miss Marple. – De azért elhiszi, hogy így történt, ugye?
 Csend támadt. Az ezredes némileg vonakodva megszólalt:
 – Igen. Elhiszem. Az ördögbe is, másként nem történhetett. Hanem bizonyíték – az nincs. Egy árva atomnyi sem.
 Miss Marple köhintett.
 – Ezért gondoltam, hogy az adott körülmények között...
 – Igen?
 – Megengedhető volna csapdát alkalmazni.
 Harmincegyedik fejezet

 	Bámultunk rá mind a ketten, akár az eszelősre.
 – Csapdát? Miféle csapdát?
 Miss Marple kissé tétován szólalt meg, pedig a tervet nyilván a
 	legapróbb részletekig kidolgozta már.
 – Ha mondjuk Mr. Redding telefonhívást kapna, amelyben
 figyelmeztetik?...
 —„Minden kiderült! Menekülj, ha kedves az életed!" Ilyesmire
 gondol? Régi vicc, Miss Marple. Nem mintha olykor nem válna
 be, de Redding úrfi alighanem ravaszabb fickó annál, hogy
 ilyesminek felülne.
 – Ennél különlegesebb dologra gondolok – mondta Miss
 Marple. – Azt javasolnám – pusztán csak javaslom, ugye –, hogy a
 figyelmeztetés olyasvalakitől származzék, akiről köztudomású,
 hogy efféle dolgokban különbözik a felfogása az átlagostól. Aki
 ismeri dr. Haydockot, nyilván feltételezi, hogy szokatlan
 szemszögből szemléli a gyilkosságot. Ha ő célozgatna olyasmire,
 hogy valaki – teszem azt, Mrs. Sadler vagy valamelyik gyermeke –
 történetesen látta, amint a kétféle orvosságot kicserélték ... Nos,
 természetesen ha Mr. Redding ártatlan, ez a kijelentés semmit sem
 jelent a számára, de ha nem az . . .
 – Nos, akkor netalán valami ostobaságra vetemedik.
 – És a kezünkre adja magát. Lehetséges. Igen ötletes, Miss
 Marple. De vajon Haydock kötélnek áll-e? Mint mondotta, a
 doktor nézetei . . .
 Miss Marple hevesen félbeszakította.
 – Ó, az csak elmélet! Ami sokszor ugyancsak különbözik a
 gyakorlattól, nem? No de itt is van már, megkérdezhetjük. Haydock alighanem meglepődött, hogy Miss Marple-t ott
 találja velünk. Fáradtnak, elnyűttnek látszott.
 – Kis híján elpatkolt – mondta. – Nagyon kevés híja volt. No de
 most már kétségtelenül megúszta. Az orvos dolga, hogy
 megmentse a beteget, és én meg is mentettem, de mondhatom,
 jobban örültem volna, ha nem sikerül.
 – Talán még megváltoztatja a véleményét – mondta Melchett –,
 ha meghallja a mondókánkat.
 És röviden, célratörően elmondta Miss Marple elméletét,
 befejezésül pedig felkérte a doktort a közreműködésre. És ekkor módunk volt a magunk szemével látni, mit értett azon
 Miss Marple, hogy az elmélet olykor különbözik a gyakorlattól. Haydock nézetei egy csapásra a visszájukra fordultak.
 Legszívesebben azt látta volna alighanem, ha Lawrence Redding
 fejét tálcán hozzák eléje. Meg kell mondanom, nem Protheroe
 ezredes meggyilkolását vette zokon elsősorban. Hanem a
 boldogtalan Hawes elleni merényletet.
 – A nyomorult gazember – sziszegte Haydock. – Az átkozott
 csirkefogó! Az a szegény, szerencsétlen Hawes! Az öreg
 édesanyjával meg a húgaival! Egész életükben viselhették volna a
 bélyeget, hogy a fiuk, a testvérük – gyilkos! Még elgondolni is
 keserves. Micsoda aljas, utolsó, gyáva eljárás!
 Aki ősi, ösztönös dührohamot akar látni, hozzon csak ki a
 sodrából egy vérbeli emberbarátot.
 – Ha mindez igaz – szólalt meg végül a doktor –, számíthatnak
 rám. Az az ember nem érdemel kegyelmet. Egy ilyen
 szerencsétlen, védtelen nyomorultat, mint Hawes ...
 Az árvák, az elnyomottak, a kiszolgáltatottak bízvást
 számíthatnak Haydock doktor részvétére.
 Buzgón módolgatták a részleteket Melchett ezredessel, Miss
 Marple pedig eközben felszedelőzködött. Felajánlottam
 kíséretemet.
 – Igazán nagyon kedves, Mr. Clement – mondta Miss Marple,
 amint végigmentünk az elhagyatott főutcán. – Ó, istenkém, elmúlt
 éjfél! Remélem, Raymond nem vár rám, hanem lefeküdt,
 – El kellett volna kísérnie kegyedet – véltem.
 – Nem mondtam meg neki, hogy eljövök – mondta Miss
 Marple.
 Hirtelen elmosolyodtam, mert eszembe jutott, milyen
 körmönfont módon elemezte Raymond a bűntény lélektanát.
 – Ha az elmélete igazolódik, Miss Marple – amiben különben
 egy percig sem kételkedem –, lesz egy megnyert játszmája az
 unokaöccsével szemben.
 Miss Marple is mosolygott – elnézően.
 – Emlékszem, mit mondogatott mindig Fanny nénikém. Akkor
 tizenhat esztendős voltam, és igen csacskának ítéltem a
 megjegyzést.
 – Mi volt az? – érdeklődtem.
 – Ezt mondogatta: „A fiatalok azt hiszik, hogy az öregek mind
 ostobák; de az öregek tudják, hogy a fiatalok ostobák!"
 Harminckettedik fejezet

 	Nemigen maradt több mondanivalóm. Miss Marple terve sikerült. Lawrence Redding nem volt ártatlan; a célzás, hogy valaki látta, amint kicseréli az orvosságokat, valóban „holmi ostobaságra" késztette. Ilyen a rossz lelkiismeret hatalma.
 	Nem volt könnyű a helyzete. Első ösztöne az volt, hogy menti az irháját. Csakhogy ott volt a bűntársa. Nem mehetett el úgy, hogy Mrs. Protheroe-t ne értesítse, és nem ért rá másnapig várni. Úgyhogy még az éjszaka felment az Udvarházba – és Melchett ezredes két ügyes embere ott volt a nyomában. Lawrence kavicsot dobált Anne Protheroe ablakára, felébresztette, és suttogva kérte, hogy jöjjön le, beszélni akar vele. Kétségtelenül úgy érezték, nagyobb biztonságban lesznek odakint, mint a házban – ahol esetleg Lettice felébred. De a két rendőr kihallgatta a beszélgetésüket. Nem maradt semmi kétség. Miss Marple az első szótól az utolsóig pontosan úgy mondott el mindent, ahogyan valójában történt.
 	Mindenki tud Lawrence és Anne bűnperéről. Nem óhajtok kitérni a részletekre. Csupán annyit említek még, hogy Slack felügyelő nagy megbecsülésben és dicséretben részesült zseniális nyomozásáért. Természetesen Miss Marple szerepéről egy árva szó sem esett. El is szörnyedt volna, ha bárki bele akarja keverni az ügybe.
 	A per kezdete előtt meglátogatott Lettice. Belibegett dolgozószobámba a teraszajtón át – jelenésszerűbben, mint valaha. És elmondta, hogy első pillanattól fogva meg volt győződve mostohaanyja bűnösségéről. A sárga sapka puszta ürügy volt, hogy átkutassa a dolgozószobámat. Azt remélte, sikerül találnia valamit, ami a rendőrség figyelmét elkerülte.
 	– Mert ők nem gyűlölték Anne-t, de én igen – mondta álmodozva. – És a gyűlölet mindent megkönnyít.
 És mert hiába keresett, úgy határozott, maga rejti el a szobában Anne fülbevalóját.
 – Hiszen tudtam, hogy ő a tettes, hát mit számított? Egyik mód csakolyan jó, mint a másik. Hiszen ő ölte meg apámat, nem?
 Felsóhajtottam. Lettice sosem fog megérteni bizonyos dolgokat. Erkölcsi kérdésekben színvak.
 – Mihez kezd most, Lettice? – kérdeztem.
 – Majd ha ... majd ha vége lesz, elutazom. Külföldre. – Hallgatott egy kicsit, aztán folytatta. – Az édesanyámmal.
 Felkaptam a fejemet. Lettice bólintott.
 – Hát nem találta ki? Mrs Lestrange az édesanyám. Meg vannak számlálva a napjai. Látni akart, ezért jött ide – álnéven. Dr. Haydock segített neki. Régi barátja anyámnak – szerelmes is volt belé valamikor –, hiszen még ma is látni. A férfiak mind beleestek anyámba, azt hiszem. Még most is nagyon vonzó. Nos, szóval Haydock mindent megtett, mindenben segített. Azért jött anyám álnéven, mert nem akarta, hogy mindenféle pletyka támadjon. Akkor este felment apámhoz, elmondta, hogy már nem sok ideje van hátra, és hogy nagyon szeretne látni engem. Apa valóságos szörnyeteg volt. Azt mondta, anyám eljátszotta a hozzám való jogát, én úgy tudom, hogy meghalt – mintha valaha is lenyeltem volna ezt a mesét! Az ilyen emberek, mint apám, nem látnak tovább az orruknál.
 De anyámat nem olyan fából faragták, hogy meghátráljon. Úgy érezte helyénvalónak, hogy először apámhoz menjen el, de amikor ő olyan durván elutasította, írt nekem, és én korábban abbahagytam a teniszezést, és negyed hétkor találkoztam anyámmal az ösvény végén. Csak egypár szót beszéltünk sebtében, megállapodtunk, hogy hol és mikor találkozunk megint. Fél hétkor már el is váltunk. Később rémségesen megijedtem, hogy őt vádolják majd azzal, hogy megölte apát. Hiszen volt miért gyűlölnie. Ezért kaszaboltam össze anyám arcképét a padláson. Féltem, hogy a rendőrség megtalálja a képet, és azonosítják. Dr. Haydock is meg volt ijedve; Néha talán még el is hitte, hogy anyám volt a tettes! Anyám nem riad vissza semmitől. Nem fél a következményektől. Lettice elhallgatott egy kicsit.
 – Olyan furcsa. Anyám meg én... összetartozunk. Apával nem így volt. De anyám ... na, mindegy, elmegyünk külföldre. Vele maradok ... mindvégig.
 Felkelt; megfogtam a kezét.
 – Isten áldja meg mindkettőjüket – mondtam. – Valamikor meg fogja találni a boldogságot, Lettice, szívből remélem.
 – Én is – mondta, és erőltetetten felnevetett. – Eddig nemigen sikerült... igaz? Na mindegy, nem számít. Isten vele, Mr. Clement. Mindig rendesek voltak hozzám, maga is, Griselda is.
 Griselda!
 Meg kellett vallanom neki, milyen szörnyűségesen kétségbe ejtett a névtelen levél. Griselda kinevetett. Azután nyomban prédikációt tartott.
 – No jó, ne félj – fejezte be –, ezután roppant józan és istenfélő leszek – szakasztott, mint a Zarándok Atyák.
 Sehogy sem tudtam Griseldát egy Zarándok Atya szerepében elképzelni. De ő rendületlenül folytatta:
 – Tudod-e, Len, hogy hamarosan kijózanító erő lép fel az életemben. Ami azt illeti, a te életedben is – illetve téged talán meg fog fiatalítani. Legalábbis remélem! Ezután nemigen nevezhetsz majd drága gyermekemnek – ha lesz egy valódi gyerekünk. Egyébként úgy döntöttem, hogy ha már hamisítatlan „feleség és családanya" leszek – ahogy a könyvekben olvasható –, meg kell végre tanulnom a háztartás csínját-bínját is. Megvettem a Házi Mindentudót meg az Anyák Könyvét, úgyhogy semmi akadálya, hogy mintaháziasszony legyen belőlem! Egyébként meg kell pukkadni, olyan murisak ezek a könyvek – persze nem szánják annak. Kiváltképp, amelyik a gyereknevelésről szól.
 – Nem vettél véletlenül egy kézikönyvet arról, hogy „Hogyan kell bánni a férjünkkel?" – kérdeztem kissé neheztelve. De azért magamhoz vontam a feleségemet,
 – Arra nincs szükségem – jelentette ki Griselda. – Példás feleség vagyok. És nagyon szeretlek. Kell ennél több?
 – Nem! – jelentettem ki határozottan.
 – És kivételesen nem mondhatnád egyszer te is, hogy borzasztóan szeretsz?
 – Griselda – kezdtem –, imádlak! Rajongok érted! Kétségbeesetten és papi személyhez tökéletesen méltatlanul bolondulok érted!
 Feleségem mélyen, elégedetten felsóhajtott. Aztán hirtelen elhúzódott tőlem.
 – A csuda vigye el! Itt jön Miss Marple. Meg ne mondd neki valahogy! Semmi kedvem hozzá, hogy mindenki kényeztessen, és párnát dugdosson a hátam mögé, és zsámolyt rakjon a lábam alá! Mondd meg neki, hogy kimentem a golfpályára. Akkor nem gyanakodhat – különben is, történetesen igaz, mert kint hagytam a sárga pulóveremet, és szükségem van rá.
 Miss Marple az ablakhoz jött, bocsánatkérően megállt, és Griselda után kérdezősködött.
 – Griselda kiment a golfpályára – közöltem engedelmesen.
 Miss Marple arcán aggodalom tükröződött.
 – Ejnye, ejnye... – mondta. – Nem valami okos dolog ... az ő állapotában!
 És szégyenlősen, jól nevelten, régimódian, vénkisasszonyosan elpirult.
 A pillanat zavarát leplezendő gyorsan a Protheroe-ügyre tereltem a szót, meg „dr. Stone"-ra, akiről kiderült, hogy számtalan álnévvel rendelkező nagystílű szélhámos. Miss Cram egyébként tisztázódott mindennemű gyanú alól. Nagy sokára beismerte, hogy valóban ő vitte a bőröndöt az erdőbe, de teljes jóhiszeműséggel. Dr. Stone azt mondta ugyanis, hogy a többi régész féltékenységétől félti, mert azok a rablástól sem riadnak vissza, hogy egy kollégájuk elméletét sárba tiporhassák. A lány nyilván elhitte ezt az átlátszó mesét. A falu közvéleménye szerint pillanatnyilag azzal foglalkozik, hogy leinformálható agglegényt keres, akinek sürgős szüksége van titkárnőre.
 Beszélgetés közben ugyancsak törtem a fejem, honnan jöhetett rá Miss Marple a mi vadonatúj titkunkra. Ő maga könnyítette meg azonban a dolgomat, mert tapintatosan nyomra vezetett.
 – Remélem, a drága Griselda nem erőlteti túl magát ... – suttogta, majd diszkrét szünet után hozzátette: – Tegnap a Much Bénham-i könyvesboltban akadt dolgom. . .
 Szegény Griselda! Az Anyák Könyve, az lett az árulója!
 – Arra vagyok kíváncsi, Miss Marple – szólaltam meg hirtelen
 –, ha egyszer maga követne el gyilkosságot, vajon rájönnének-e valaha?!
 – Micsoda borzasztó gondolat! – szörnyedt el Miss Marple. – Szívemből remélem, hogy sohasem tudnék ilyen gonoszságot elkövetni!
 – De mivel ismerjük az emberi természetet... – suttogtam.
 Miss Marple bájos, idős hölgyhöz illő kacagással nyugtázta a találatot.
 – Ejnye, hogy maga milyen huncut, Mr. Clement – ingatta a fejét. Aztán felállt. – De hát megértem, hogy jó hangulatban van.
 Az ablaknál megállt.
 – Szeretettel üdvözlöm a drága Griseldát – és kérem, mondja meg neki, hogy a titka jó helyen van nálam.
 Igazán, olyan aranyos ez a Miss Marple!
 Felelős kiadó a Magvető Könyvkiadó igazgatója Felelős szerkesztő Déva Mária Műszaki vezető Sebestyén Lajos Tipográfus Tariné Nyáry Marianna Kiadványszám 4338 Megjelent 18 (A/5) ív terjedelemben, Primus betűtípusból, 1978-ban MA 3441
 78—3199 Szikra Lapnyomda, Budapest Felelős vezető: Csöndes Zoltán vezérigazgató
 ISBN 963 270 974 8 ISSN 0324-3117